Držitelé  panství na Slavičínsku

                          (Drahomír Brzobohatý)
                       ------------------------------------
Jako bývalý učitel na základní škole se věnuji historii jako koníček a dovoluji si čtenářům nabídnout svoji práci ne jako vědecké dílo, ale jako pomůcku při dalším bádání regionálních pracovníků, genealogů či obyčejných zájemců o minulost svého kraje. Prosím za prominutí některých nedostatků, kterých by se fundovaný vědecký pracovník určitě nedopustil.
  I když jména a rodokmeny  bývalých feudálů nejsou pro studium regionálních dějin ty nejdůlejžitější informace, přesto je dobré udělat si o těchto lidech jakýsi  přehled, abychom  se mohli  orientovat při  studiu jiných materiálů, zvláště  středověkých. Upozor¤uji,  že některé údaje jsou  poněkud nejasné, různé  prameny totiž uvádějí  různé letopočty,  byl jsem  tedy nucen uvádět takové, které pocházejí z hodnověrnějších pramenů. Rovněž jména jsou v různých pramenech různě komolena, uvádím proto v závorce i jiné varianty jmen.
  Poněvadž  velká část  území dnešního  Slavičínska byla  do roku 1869 lénem olomouckého biskupství (byl to feudální systém propůjčování majetku) - jedná se o  Slavičín, Lipovou, Divnice,  Vasilsko, Nevšovou a  Rudimov,  původně to snad byly i Mladotice - uvádím proto pro úplnost i jména olomouckých biskupů (později arcibiskupů).
  Před založením olomouckého biskupství je  situace v posloupnosti biskupů a arcibiskupů  na Moravě  velmi složitá a nejasná,  každý historik uvádí jiná jména a jiná  data: prý - zdůraz¤uji, že není  možno brát některé údaje jako historická fakta! - již existovali staromoravští biskupové Juljo, Jaroš, Osvěta, Tučap, po  nich to byli známí Cyril a  arcibiskup Metoděj, dále Jan,  Vichin,  opět Jan,  David, Benedikt,  Vasilko (+  1024), Bardo  (Bartoloměj, + 1042), opět Jan (+ 1050).
Biskup Bardo (podle Palackého) byl prý biskupem v Mohuči!
Biskup  Vasilko  prý  pocházel  ze  Starého  Světlova  a daroval olomouckému biskupství osadu Vasily (dnes jenom dvůr Vasilsko).
Biskup  Jan  (v  pořadí  III.)  je  dosti  záhadnou  postavou.  Pocházel  ze Slavičína, prý působil nejdříve v břevnovském klášteře u Prahy, později jako moravský  biskup daroval  Slavičín  olomouckému  biskupství. Biskup  Bardo a biskup Jan  ze  Slavičína  se  prý  přičinili  o  to,  že  Moravané zvolili Břetislava za kníže (krále ?) moravské, to bylo asi  v roce 1025. Píše o tom kronika Bartošova z Polešovic a též brumovský zámecký lékař Sal. Pluskal Moravičanský. Ten bádal v archivu velehradského  kláštera, později vyhořelém. Mnozí autoři však upozorňují na neserioznost Pluskalových závěrů, není je možno brát jako historická fakta!
  Teprve  1063 bylo založeno (vlastně obnoveno) olomoucké biskupství:
1063 - 1085 Jan I. (vlastně již IV.)
1086 - 1088 Jaromír (pražské a olomoucké biskupství spojeno)
1088 - 1091 Vezel (Vocel)
1091 - 1096 Ondřej
1096 - 1099 Jindřich (podle některých autorů biskupem nebyl)
1099 - 1104 Petr
1104 - 1126 Jan II.
1126 - 1150 Jindřich Zdík (+ 1150)
1150 - 1157 Jan III.
1157 - 1172 Jan IV. Holý z Litomyšle
1172 - 1181 Dětleb
1181 - 1184 Pelhřim (Pelegrin, Pelhřin)
1184 - 1194 Kaim  (Kajim)
1194 - 1199 Engelbert z Brabantu
1200 - 1201 Jan V. Bavor (Bavarus)
1201 - 1240 Robert (z Anglie)
1240 - 1243 Vilém a Kunrát, dva olomoučtí biskupové, boje mezi nimi
1243 - 1245 Kunrát (Konrád z Friedberka)
1246 - 1281 Bruno ze Schaunbergu (ze Šaumberka)
1281 - 1302 Dětřich (Teodor)
1302 - 1311 Jan z Valdštýna (z Valdštejna)
1312 - 1316 Petr Bradavice
1316 - 1326 Konrád z Bavor
1326 - 1333 Hynek Berka z Dubé (Jindřich III.)
1333 - 1351 Jan Volek (syn Václava II. - levoboček)
1351 - 1364 Jan Očko z Vlašimi
1364 - 1380 Jan ze Středy
1380 - 1386 Petr Jelito
1387        Jan Soběslav
1387 - 1397 Mikuláš z Oseka (z Rožmberka, z Rýznburka, z Rýzenburka)
1397 - 1403 Jan Mráz
1403 - 1408 Lacek (Ladislav) z Kravař
1408 - 1412 Konrád z Vechty
1412 - 1416 Václav Králík z Buřenic
1416 - 1418 Aleš (Albrecht), husitský biskup
1418 - 1430 Jan Železný
1430 - 1434 Konrád ze Zvole
1435 - 1450 Pavel z Miličína
1450 - 1454 Jan Ház
1455 - 1457 Bohuslav ze Zvole
1457 - 1482 Tas z Boskovic (Protasius)
1482 - 1510 Jan Filip z Prostějova (do 1496 byl jen správce biskupství)
1510 - 1522 Bohuslav Hasištejnský z Lobkovic (prý biskupem nebyl)
1497 - 1540 Stanislav Turzo
1541        Bernard Zoubek ze Ždětína
1541 - 1553 Jan Doubravský
1553 - 1565 Marek Khuen
1565 - 1572 Vié‚m Prusinovský z Víckova
1572 - 1574 Jan Grodecký z Brodu
1574 - 1575 Tomáš Albín z Helfenburka
1576 - 1579 Jan Mezoun (Mezon) z Telče
1579 - 1598 Stanislav Pavlovský
1599 - 1636 kníže František z Ditrichštejna, kardinál
1636 - 1637 Jan Arnošt Platýs z Plattenštejna
1637 - 1662 arcikníže  Leopold  Vilém,  arcivévoda rakouský, bratr císaře Ferdinanda III., byl                      vrchním velitelem císařského vojska proti Švédům
1663 - 1664  arcikníže Karel  Josef I.,  arcivévoda rakouský,  bratr císaře  Leopolda I., teprve                     13letý
1664 - 1695 hrabě Karel Lichtenštejn - Kastelkorn
1695 - 1710 Karel Josef Lotrinský,  vévoda z Baaru, biskupem  ve 14 letech,  neměl            kněžského svěcení
1710 - 1738 hrabě Wolfgang Hanibal ze Schrattenbachu
1738 - 1745 Jakub Arnošt  Lichtenštejn - Kastelkorn
1745 - 1758 hrabě Ferdinand Julius Troyer
1758 - 1760 hrabě Leopold Bedřich Egkh z Hugensbachu
1760 - 1776 hrabě Maxmilián Hamilton z Mnichova
1776 - 1811 hrabě Anton Theodor Colloredo - Waldsee
            od 1777 je v Olomouci arcibiskupství
1811 - 1819 hrabě Thadeus Maria Trautmansdorf - Weinsberg
1819 - 1831 Rudolf Jan, arcivévoda rakouský
1831 - 1836 hrabě Ferdinand Maria Chotek
1836 - 1853 baron Maxmilián Josef Somerau - Beeck
1853 - 1892 Bedřich Fürstenberk, landkkrabě
            1862 byla zrušena biskupská léna říšským zákonem, bývalí leníci museli                     arcibiskupství zaplatit odstupné.

Majetek olomouckých  biskupů: 66 manských statků,  12 biskupských statků,                             zámky, mlýny, cukrovary a j.

Povinnosti biskupských manů:
- vojenská služba (v 16. století nahražena platem)
- účast na biskupově korunovaci
- složení slibu v Kroměříži do rukou biskupa (po 1848 zrušeno): "Já, .... , na to přísahám, že     knězi panu biskupovi a kostelu olomouckému věren budu jejich dobrého pomáhati a jejich   zlého vystříhati. Tak mi Buoh pomáhej a všeci svatí."
- doprovod  biskupa při  různých událostech  (poselstvo ve  službách českých králů,   královská korunovace, pohřby význačných feudálů a pod.)
- účast na pravidelných manských soudech v Kroměříži
- biskupská berně (daň) při korunovaci nového biskupa
- ubytování a obživa biskupských komisařů  při kontrole manských statků
- ubytování  a zaopatření  biskupovi a  jeho družině  i služebnictvu,  kdyby někdy navštívil   statek
- a samozřejmě  každoroční poplatky za držení  léna (ve Slavičíně to  byla 1 hřivna  zlata   ročně  - údaj ze  13. století,  tento poplatek  se během času měnil.

Mezi práva  leníka patřilo, že léno  bylo dědičné, při odúmrtí  (když nebylo dědice)  spadlo  léno  zpět  na  biskupa,  jen  ve  vyjímečných případech se zvláštním  svolením  mohl  držitel  léna  odkázat  své léno jinému leníkovi, například 1576 ve Slavičíně to byl Jan Skrbenský z Hříště.

                               S l a v i č í n
_                       -----------------------------

1047 (?) nezachovaná zpráva o Slavičínu (viz úvodní text), podle které olomoucký biskup Jan     ze Slavičína (byl  biskupem v letech  1025 - 1047)  daroval Slavičín olomouckému       biskupství, není to však historický fakt!
1256 první písemná  zmínka o  Slavičínu: olomoucký  biskup Bruno  za  účelem       znovuosídlení  zdejšího  kraje,  úplně  zpustošeného  nájezdem  Tatarů, Kumánů a Uhrů    (1241 a 1253 - viz  kapitolu  1),  daroval   slavičínskou oblast  svému  maršálkovi     Hellembertovi  de  Turri. Pocházel ze Saska, držel městečko Svitavy, původně držel statky    okolo Osoblahy ve Slezsku, ty však byly roku 1253 postoupeny polskému knížeti. Jako    náhradu dostal od biskupa půlku  Slavičína s přilehlým okolím. Kdo  držel druhou půlku       Slavičína nevíme,  v pramenech se  objevuje již před  tímto rokem jméno  Bedřich,  možná se  jednalo o  notáře biskupa  jako správce  Slavičína.  Jistější však bude domněnka,že druhou půli Slavičína držel sám biskup, před Hellembertem totiž žádné  slavičínské léno neexistovalo, majitelem celých  oblastí byl  samotný biskup.  Léna v  tu dobu  teprve vznikala, nejstarší  listiny o  vzniku lén  (udělování) jsou  z let  1245 -  1281 (podle saského  vzoru). Je zde též  možnost, že biskup držel  jen půlku Slavičína, druhá půlka  byla zeměpanská. Nasvědčuje tomu fakt,  že v té  době bylo ve Slavičíně zeměpanské  mýto, nepatřilo k lénu, držitel léna  měl z něj jen určitý obnos, výnos.
     Hellembert de  Turri sídlil možná  na hradě Engelsberg,  (je uváděn již 1261),  později zvaném  Sehradice (nesprávný  název Sehrad  nebo Tetov,  dokonce se  v pramenech vyskytlo  jméno Angalwar), který  pravděpodobně "stavěli" spolu  s biskupem. Jeho  zbytky možno spatřit  dodnes nad Horní  Lhotou. Kromě  slavičínského léna Hellembert de  Turri dostal roku 1256 ještě léno Bílovice, Prakšice a Biskupice. Bílovice po něm držel nějaký    Heindrich  (Heidenreich) z  Domašova.  Slavičín  byl tehdy asi centrem  provincie, do kterého náležely i Biskupice, Bílovice a Prakšice.
     Hellembertovi  se asi  kolonizace  zdejšího  kraje příliš  nezdařila: v závěti biskupa Bruna není totiž o Slavičínu ani zmínky.
1264 Vojslav  a  Stanislav  ze  Sehradic drželi  jako  biskupské  léno hrad  Sehradice, též Slavičín (avšak podle Wolného až 1361!).
1297 Sigfried z Engelsberku, rytíř olomouckého biskupa, držel  Sehradice i v  roce 1300, pravděpodobně i Slavičín.
1354 je uváděn nějaký Vyš ze Slavičína. Jednalo se asi o drobného šlechtice,  jenž užíval v  městečku nějaký menší majetek a  měl k sehradickým pánům  nějaké povinnosti.
1360 (i 1366) Bratři Ješek  a Stašek ze Sehradic a Slavičína  (Jech a Stach, Jescheko et Stacho de Slawiczin), nejdříve zbrojnoši pánů ze Šternberka, později manové olomouckého biskupa. Jejich otec byl Vojše ze Sehradic.
     Šternberkům  patřily hrady  Lukov a  Starý Světlov,  jednalo se tehdy o  bratry  Viléma a  Alberta ze  Šternberka na  Starém Světlově (Albrecht,  jeho  otec  Zdislav  byl  příbuzný  Matúše  Čáka Trenčanského). Po nich držela  Starý  Světlov  jejich   sestra  Eliška,  1418  jej  postoupila    Jaroslavu  ze Šternberka (měl ještě dcery Annu a Kateřinu), který padl  1420 u  Vyšehradu v  boji proti  husitům. Po  něm dědil majetek  jeho syn Zdeněk  ze Šternberka, tenkrát neplnoletý. Jeho poručníkem byl Aleš,  vzdálený  příbuzný z české větve Šternberků. 1423 (1422) Starý Světlov a Veselí odkoupil král Zikmund, ten 1426 dal Starý Světlov své manželce Barboře Celské (viz    dále r.1408).
     Bratři  Ješek a  Stašek i  s jinými  okolními pány  pustošili a loupili  vesnice kláštera Smilheim ve Vizovicích, opat si stěžoval až u papeže v  Avignonu. Na listinách se psali ne ze Sehradic, ale de Ingraditz, někde  de  Zhragitz  -  je zde  domněnka, že  skutečně jako biskupovi manové a  správci hradu Engelsberk pocházeli z bývalé tvrze nad Sehradicemi (dnes  již není  po ní žádných  stop, materiál si  prý rozebrali vesničané  na  stavby,  chtělo by to archeologický průzkum, je tam taková lokalita směrem k Nevšové)  a  snad  oni  byli  příčinou  změny  jména hradu Engelsberk na   Sehradice  - vesnice  toho jména  je přece  daleko od jmenovaného hradu  a je  nepravděpodobné, že by  dostala své jméno  podle hradu Sehradice,  spíše tomu bylo obráceně. Tuto domněnku podpírá i údaj z roku 1562 (viz  Nevšová), kdy dnešní ves Sehradice je jmenována Nové Sehradice, ale i údaj z roku 1390, že les "Studňa" mezi Slopným a  tvrzí Sehradice!
1364 Jan z Dřevčic a z  Engelsberka (Jeník, Jeneč), biskupův bratranec, 1366  zasedal při moravském zemském soudě.
1368 Pešek z Warthy na Engelsberku (Pešík z Warty)
1370 Jindřich z Dřevčic, 1374 se píše Jindřich z Engelsberku.
1375 zmínka o Slavičínu (CDM  XI.č.8), náležel k hradu Engelsberku. Jindřich  z  Dřevčic prodal  Janovi staršímu  z Lomnice  a Meziříče slavičínské a  sehradické manství i s hradem. Jan st z Lomnice držel  i Šumice.
     Pozor na možnost záměny: 1421 Jan  z Lomnice byl husitským hejtmanem na    Moravě, 1434 zemským  hejtmanem.   Další Jan z Lomnice  byl rovněž zemský    hejtman, 1519 drží Slavičín, + 1533.
1381 Po  něm držel Slavičín a  Sehradice Jindřich z Meziříče.  Téhož roku se  však píše Aleš z Cimburka na Sehradicích a na Brumově.
1382 uváděn Hynek ze Slavičína, asi jako Vyš (1354).
1388 (intabulováno až 1396) Jindřich z  Meziříče (z Mezříče) se v Brně vzdal  manství slavičínského a sehradického i hradu Engelsberku (od té doby se vyskytuje  pouze  jméno  hradu  "Sehradice")  a  postoupil jej prodejem Alšovi  z  Cimburka  (Albert,  Albrecht).  Byl  to stoupenec husitského  hnutí, držel  i Těšov (koupil  ho od Jeníka  z Dobrotic za  150 hřiven) a od  1397 držel i  markrabské léno Šumice.  Léno Slavičín a  Sehradice  držel až do své smrti 1398.
1398 Po Alšovi z Cimburka zůstala  vdova Anežka z Velhartic a její nezletilí   synové Miroslav  a Jan Balšán.  Místo nezletilých dědiců  drželi jejich  statky prozatimní držitelé: sehradické  léno držel jejich strýc Předbor  z  Cimburka a  z Dřevohostic,  vdova Anežka  a později  i Jan Balšán se  museli se  svým strýcem soudit,  aby jim hrad  a léno Sehradice  vrátil  nebo zaplatil 3.200  hřiven. Šumice držel po Alšově  smrti nějaký Jan z  Cimburka, po něm ho převzal již zletilý Miroslav z Cimburka.
     Na slavičínském lénu se vystřídali různí držitelé:
1404Jeník  z Dobrotic (Jenyko  de Slawiczin et  Dobrotycz), zatimní držitel  Slavičína za nezletiého dědice  Miroslava a Jana  Bolšána (někde  je uváděno, že  držel jen část  Slavičína), měl i  svůj  dvůr v Nedachlebicích (1399). Kromě  slavičínského dvora měl i patronát  nad zdejší farou.  Byl to soudce, psal do  biskupské lenní soudní knihy  v  letech 1384  - 1404.  Držel tvrz  Dobrotice, 1360  ji prodal Bočkovi  z Kunštátu.
     Jiný držitel slavičínského léna (nevíme  přesně kdy) byl Arkleb Srpík z  Obory, + 1447.
1407 Jiný  pravděpodobný  držitel  slavičínského  léna  byl Jan z Maletína  (z  Malotína) se  ženou Johankou.  Ve Slavičíně  je uváděn farář Václav  z Maletína, jeho bratr, některé prameny však tato jména zaměňují.
1408 Po získání plnoletosti drželi  slavičínské a sehradické léno bratři Jan Balšán z Cimburka  a Miroslav z Cimburka nedílně až  do roku 1440. 1408  nově zvolený  biskup Konrád dává léno  i s hradem Jankovi  a Mirkovi ze  Sehradic (= Jan Balšán a Miroslav z Cimburka, viz CDM XIV, č. 45). 1423  oba získali Bánov.  Miroslav držel i pulčínský hrad,  později od 1448 i  Komňu a zbořený  hrad (nesprávně zván Zuvačov), to měla pak po  něm do 1481 Kunka, dcera  Jana  z Cimburka  na Starém  Jičíně (viz  dále, též  viz Lipová).  1424  získal Miroslav  od krále Zigmunda  jako zástavu i  hrad Brumov s  osmi   vesnicemi (v  tom Bílnice, Štítná).  Oba bratři sídlili  zprvu na hradě  Sehradice, později  Miroslav na hradě  Brumově (držel i  Klobúky). Roku  1426  dal  král  Zigmund  hrady  Brumov,  Starý  Světlov  a  Pulčiny své  manželce Barboře  Celské, v jejich  službách byl purkrabím  (někde psán  jako  kastelán) hradu  Brumova Pankrác  ze Svatého  Mikuláše (Pangracz,  Pongracz Szentmiklossi), za své dobré služby byl odměněn hradem Vršatec    (Löwestein). Pankrác ze Sv. Mikuláše byl i purkrabím na Starém Světlově   ( ten  prodali králi Zikmundovi  Šternberkové již 1423,  též  pak patřil   královně Barboře) i na hradě Sehradice.
     V literatuře je dosti nejasností kolem osoby Pankráce ze Sv. Mikuláše a  jeho bratra Jana. Ovládali  moravské pohraničí, drželi hrady Sehradice,  Vršatec,  Starý Světlov,  dále Branč,  Holíč a  Skalici, napadali okolní  kraje a dělali nájezdy i do Rakous a Bratislavy. 1449 vojsko moravských  stavů  oblehlo  jejich  vodní  tvrz  Milotice   a  Pangrác  uzavřel  s  moravskými  stavy  mír  a  za  odstupné  4.200  zlatých jim vydal hrady  Sehradice a Starý Světlov (smlouva byla sepsána 15.5. 1449 na poli před    obleženou  tvrzí  Milotice).  Pangrác  ještě  téhož  roku utrpěl velkou  porážku v Horních Uhrách od Jana Jiskry z Brandýsa. 1450 dalších výbojů  zanechal.
     Poté znovu držel v zástavě královský brumovský hrad Miroslav z Cimburka  se svým bratrem Janem. 1437 se píše Miroslav Cimburk ze Sehradic a jeho  bratr Jan  Balšáan z Cimburka na  Slavičíně. Lehner (1902) však uvádí, že  Slavičín nedržel  Jan Balšán,  ale Jan Tovačovský,  jeho vzdálený příbuzný.  Je složité se v tehdejších dobách orientovat. Jan Balšán měl asi ve  Slavičíně jen  správce nebo úředníka,  nějakého Vyše ze  Slavičína (Wyscho de  Slawiczin), 1430 - 1440. (Pozor na  záměnu: Vyš ze Slavičína 1354!). 1410  se soudí Anna  ze Šarova s Janem Balšánem o  Těšov, až 1416 dali bratři    Cimburkové Těšov Onšovi ze Šarova.
1437 Slavičínské a sehradické léno  se rozděluje: Slavičín držel Jan Balšán,    Sehradice Miroslav (1438). Některé prameny uvádějí toto rozdělení až 1440.
1440 hrad Sehradice drží Pankrácův hejtman  Petr Nebojse (viz Nevšová) s  podmínkou, že slavičínští  poddaní mohou dřevo káceti a pásti v lesích patřících k hradu Sehradice    (to  jsou  kromě  jiných  i  lesy  rudimovské  a  vasilské), poddaní ze  Sehradic mohou  dřevo káceti v  lesích slavičínských s  výjimkou v lese mezi Slavičínem  a Krátkým (zaniklá  osada Krátká -  Krátecko, v areále Vlárských strojíren - viz Manské desky, kvat. IV, fol. 40).
     Slavičín  i  s  brumovským  panstvím  drželi  dále  bratři Jan Balšán z   Cimburka a Miroslav  z Cimburka. Po Janu Balšánovi (+  až po 1441, jeho  manželka  byla  Kateřina  z  Lilče)  byl  jeho  syn  Bernard (Bernart) z Cimburka. ( Pozor: jiný Bernard z Cimburka byl již před 100 lety moravským  podkomořím - na  Moravě nejvyšší funkce - 1318,  1349). Po otcově smrti    složil  17.12.  1445  Bernard  v  Brně  manský  slib.  1447 měl Bernard  z Cimburka  spory (prohrál to)  o ves Dalenovice  s Jindřichem Housetem    z  Krumsína,  který  držel  Pohořelice  a  Bílovice. Téhož roku Bernard  z Cimburka  dává dvůr v Těšově  Janovi z Ořechového. Bernard  pak držel  i Bánov s hradem až do  své smrti 1464. Bernard vedl dobrodružný život,  1452 táhl na loupežnou výpravu  k Bratislavě. Miroslav z Cimburka držel  1447  Komňu i  s pustým  hradem (později  zvaný Zuvačov,  zničen asi za husitských válek) a louku v  Hrozenkově. 1447 držel Miroslav z Cimburka   skalní hrad Pulčiny,  psal se však "z Plučin".  1454 dává král Ladislav    Bernardu z Cimburka  za 1.600 kop potvrzení o  doživotní zástavní držbě   Brumova  a  Pulčína.  1460  žaluje  opat  vizovického  kláštera  Matyáš   brumovského pána Bernarda  z Cimburka, že mu drží  ves Drnovice, Slopné   a Vysoké Pole nemaje k tomu práva.
1461 Bernard  z  Cimburka  a  na  Brumově  odstupuje  Slavičín svému  strýci    Miroslavu z  Cimburka a na  Brumově. Tím se  Miroslav z Cimburka  stává   jediným držitelem slavičínského biskupského léna bez druhého držitele.
1463 Po smrti  Miroslava z Cimburka (ještě téhož roku  se však na Slavičíně  uvádí) dědí  slavičínské léno Jan z  Cimburka na Starém Jičíně  (byl to utrakvista, +  1472). Držel i Vsetín,  Rožnov, Drslavice, manželka byla  Kateřina, kněžna opavská. Již 1464 Jan z Cimburka na Starém Jičíně drží i Bánov  s hradem jako  poručník nezletilých dětí  Bernarda z Cimburka.  Toho roku  si Jan z Cimburka  stěžuje na vyplenění Bylnice.  Dcera Jana  z  Cimburka na  Starém Jičíně  Kunka (viz  Lipová) drží  Komňu s pustým    Zuvačovem (?) až  do  1481,  kdy  to  spolu  s Přečkovicemi a Záhorovicemi  s mlýnem předává Ctiborovi z Landštejna (viz Nevěová).  Kunka z Cimburka  bydlela 1475  - 1502 na  rožnovském hradě, její  manžel byl hrabě  Petr  z Pezinka, protiturecký vojevůdce a oblíbenec krále Vladislava II.
     1467  si Jan z Cimburka  na Starém Jičíně, na Slavičíně a na Brumově nechává potvrdit od českého krále Jiřího z Poděbrad zástavu brumovského panství (Brumov  byl pořád ještě královským  hradem). Za toto potvrzení  zaplatil 5.500  hřiven grošů.  1472  dostal od biskupa  ves Lipovou. Jan Jičínský z Cimburka zemřel pravděpodobně 1472.

     V této složité době česko-uherských válek je situace zvláště ve zdejším  pohraničním  kraji  poněkud  nejasná:  celý  rod  Cimburků byli čeští  a   moravští  vlastenci až  na sehradickou  větev. V  pramenech se objevuje    jméno Ctibor z Cimburka, zemský hejtman,  který  1461 drží Nivnici (?), asi 1468 získal od  krále  Matyáše  Slavičín,  1475  vyměňuje  Slavičín  a Bystřici pod Lopeníkem s králem Matyášem za  Bánov (Zemské desky Olomouc XII., 145).   1481 a 1482 žaluje opat vizovického kláštera Beneš Ctibora Tovačovského    z  Cimburka, že  mu drží  Slopné a  Vysoké Pole. Bánov  pak předává 1490  Čeňkovi ze Žeravic, 1493 je Ctibor z Cimburka uváděn na Buchlově.
     Jan  z Cimburka  na Starém  Jičíně se  však zadlužoval  (asi ještě před  vítězstvím uherského  krále Matyáše), hrad  Brumov zastavil olomouckému židovi Zwillingovi, ten pak ještě roku 1480 se soudně domáhá svých práv  na brumovský hrad.
        Nejasnosti  v  historické literatuře dělají  zmínky  o  Jiříkovi  ze Slavičína,  který však  v  tu  dobu  (1466) držel Huštěnovice (patřily velehradskému klášteru), po něm držel  Huštěnovice Jan Sokol z Brumova.   Další  nejasnosti ve  sporech z  tohoto  období  je i  okolnost, že  se  vyskytují dva  lidé stejného jména: Jan  z Cimburka na Starém  Jičíně a Jan z Cimburka na Tovačově,  ten byl hejtmanem moravského markrabství v  letech 1437  - 1459 (obě  jména jsou uváděna  spolu na téže  listině!).    Nebo  kromě  uváděného  Jana  Balšána  z  Cimburka existoval nějaký Jan   Balšán Jičínský  z Cimburka, který  byl roku 1467  vyjednavačem (posel)  krále  Jiřího z  Poděbrad ve  vojenském táboře  Kostolany (u  Trnavy na Slovensku),  kde došlo  k poslední  osudné bitvě  mezi uherským  králem Matyášem  Korvínem a  "bratříky" -  zbytkem husitských  vojsk. Tam  byl  hejtman Jan Švehla oběšen i s ostatními bojovníky, kteří bitvu přežili.
1468 Brumov obsadil uherský král Matyáš  Korvín, dal se toho roku v Olomouci  korunovat za českého  krále a dal do zástavy královský  hrad Brumov i s  panstvím  a  s  biskupským  lénem  Slavičín  roku  1475 (1474? viz výše o Ctiborovi  z Cimburka)  svému   vojenskému  hejtmanovi  Ladislavu z  Podmanína  a  Povážské  Bystrice.  Byla  to  stará  zemanská  rodina  z  Horních Uher  (dnešní Slovensko).  1477 drží  i Malenovice.  1480 se  uvádí tvrz ve Slavičíně, možná  ji nechal Podmanický postavit pro svého  správce, možná pocházela již od předešlých držitelů Slavičína.
1482 Ladislav z Podmanína umírá (někde  je uváděno až  1483, 1488, 1489) a odkazuje   svému synovi Janovi (+ 1515) Povážskou  Bystrici,  své ženě Eleně z Guth (Alena,  z Guthu,  z Gutu,  z Guty,  z Kúta,  z Kútů, rozená Orsághová) a  svým nezletilým dětem Michalovi, Štěpánovi a  Markétě odkazuje Brumov,  Slavičín a Bánovce, majetkové převody provedeny až mnohem později (testament  je  uložen  v  budapeštském  archivu  -  je  v něm zmínka o slavičínské  tvrzi). Tenkrát  k Brumovu  patřily i  obě Mladotice (Horní  a  Dolní), Hrádek a Rokytnice. Elena  z Guth nebydlela ve Slavičíně, ale  na  Brumově.  Ve  Slavičíně  již  jako  vdova  měla svého správce (1493  - 1495),  který se podepisoval Slavičínský.  1494 bydlel na slavičínské  tvrzi Elenin zeť Jiřík Szeressen (Szereczen), sídlil na tvrzi a měl zde  nějaká užívací  práva. 1497 se  uvádí jako poručník  paní  Eleny z  Guth    Štefan z Podmanína.
1500 někdy v  té době  koupil od  českého krále  Vladislava  (byl zadlužen a  prodával  kdeco)  dědičné  právo  k  brumovskému  panství  Jan Lomnický z Meziříče, moravský zemský hejtman v  letech 1496 - 1515 (pozor na rok 1375!). K  brumovskému panství patřilo:  hrad a město  Brumov, Bylnice,  Štítná,  Rokytnice,  Hrádek  se  zámečkem,  Horní  a  Dolní  Mladotice, Vrbětice a další, dále biskupské  léno Slavičín s Lipovou. Jan Lomnický  držel též Znojmo, v letech 1495 - 1506 i město Uherský Brod.
1501 se uvádí žid Wolf ze Slavičína,  půjčoval peníze a soudil se s Tomanem z
     Malenovic.
1502 moravský hejtman  Jan z  Lomnice a  na  Meziříčí  dává potvrzení, že mu  bratři  Michal  a  Štěpán (Štefan) z  Podmanína  a  na  Brumově  vyplatili 1000  uherských zlatých.
1503 Michal a Štefan z Podmanína (Štefan byl pak nitranským biskupem, + 1530)  odkoupili od  Jana z Lomnice  právo dědičné na  hrad Brumov a  obdrželi  toho roku královskou listinu, podle které přestal být Brumov královským   majetkem a stal  se alodním majetkem Podmanických. Jednalo  se o hrad a  město  Brumov,  Klobúky,  Bilnici,  Vlář,  Štítnou,  Návojnou, Nedašov,  Poteč,  Lhotu  (?), Ščudlov, Příkazy,  Střelnou, Seninku, Horní  a Dolní  Lideč,  Puolčí, Zubrůvku,  Lomnou, Lačnov,  Smolnou, Tichov,  Vrbětice,  Lipinu,  Miřín,  Kuchavec,  Mladotice,  Hrádek,  Rokytnici,  Popúv Keř,    Jestřabí, Mirošov, k tomu měli též biskupské léno Slavičín s tvrzí a  s Lipovou.  Povinnosti k  Brumovu měly  i Březolupy,  bratrům z Podmanína   patřil  i  Bzenec.  Michal z  Podmanína měl  manželku Kateřinu  z Torýsy  (dcera Jana Tarczyho z Torýsy v Bzenci).
1512 Michal z  Podmanína  přenechává  svůj podíl  na panství  svému bratrovi  Štefanovi  z Podmanína  a Jiřímu  Tarczay z  Tarkö (Tarczy,  Torczy, z Torýsy, z Thorysy, Toreš z Toreše).
1515 Štefan  (Štěpán) z Podmanína,  biskup nitranský,  předává  svá majetková  práva na Brumově Jiřímu Tarczymu z Torysy. Na Brumově má 15 vsí, v nich  je 310  hospodářství osedlých, žádné  pusté. Na Slavičíně  má 4 vsi,  v  nich je 66 hospodářství osedlých, 12 pustých.
     Štěpán Podmanický  jako nitranský biskup  korunoval na uherského  krále Jana  Zápolského  a  o  měsíc  později  Ferdinanda Habsburského, z toho pak   vyplynuly dlouholeté války.
1518 Jiří Tarczy z Torysy dává  brumovské (již 1517), slavičínské a polovinu  bzeneckého  hospodářství  (druhou  polovinu  si  nechává)  Michalovi  z  Podmanína. Slavičínská tvrz  je zapsána v zemských deskách.  V tom roce   však zadlužený Slavičín drží v zástavě věřitel Felix z Korotína.
1519 Michal  z Podmanína (padl v  bitvě u Moháče 1526)  dává zapsat Janovi z  Lomnice a  Velké Bíteše (byl to stoupenec husitství) brumovské panství  (mezi tím i Hrádek,  Horní a  Dolní  Mladotice,  Rokytnice)  a  slavičínské  léno  (město  Slavičín s kostelem, tvrzí, dvorem,  mlýnem, rybníkem a vsí Lipovou). Toho roku na  krátký čas  byl Slavičín v  zástavním držení u  Burjana z Vlčnova  (pro peněžní  půjčku). Jan  z  Lomnice  zemřel    1533,  jeho náhrobek je v  brumovském kostele. (Jsou zde  nejasnosti,    zapříčiněny shodou jmen: Jan z Lomnice, moravský hejtman 1434!)
1526 Brumovské panství a slavičínské léno zdědil jeho syn Adam z  Lomnice     (Lomnický).  Byl to  luterán, jeho  manželka byla  Kateřina z  Vlčnova, dcera Buriana (viz Nevšová). Jeho  dcera Jana (Johana) se 1571 provdala za Rafaela Podmanického (držel v  Horních Uhrách  Lednici a Povážskou Bystrici, + 1558,  někde uváděno+ 1560).  Adam Lomnický vybavil hrad  Brumov krásnými panskými pokoji. Jako evangelík odmítal Adam z Lomnice složit manskou přísahu  olomouckému biskupu. Ten ho za to trestal tím, že mu slavičínské léno na určitý  čas odňal a dosadil tam svého věrného  služebníka:
1531 - 1535 držel Slavičín tímto způsobem Petr z Vlachovic.
1536 opět Adam z Lomnice držel kromě brumovského panství (v tom byl i nadále  Hrádek,  Rokytnice a  obojí Mladotice)  i slavičínské  léno (Slavičín a   Lipová).
1550 Slavičín  držel  opět  místo  Adama  z  Lomnice  (podobně jako Petr z Vlachovic 1531) Václav  Podstatský z Prusínovic mladší. Byl  z 10 dětí, měl  bratra Václava  staršího. Byl  to hofrychtéř  olomouckých biskupů, výběrčím  berně  (daně  - z  každých 300  kop majetku  se platila 1 kopa grošů),  dopustil  se  však  defraudace -  "peníze  neodvedl  a  účty  nesložil".  Zemřel  1571,  jeho  manželka  byla  Apolena  Žeranovská ze    Sezenic, měli spolu 8 dětí.
1565 po zvolení  nového biskupa  Viléma  Prusinovského  opět odmítl  Adam  z  Lomnice  složit  mladému  biskupu  povinně  manský hold (ani po trojím napomenutí), biskup  mu opět odňal  na určitou dobu  manství a přidělil  Slavičín svým věrným:
1567 biskup přidělil slavičínské léno svému bratru Bohuslavu Prusinovskému z  Víckova   a  věrnému   královskému  sekretáři Mikuláši  Walterovi z  Waltersburku (z Waltersperka), jeho  podpisy  jsou na  listinách krále  Matyáše  jako císařský  rada a  sekretář království  českého. Oba  však   drželi slavičínské léno jenom rok.
1570 opět z  podobné příčiny  (odmítnutí povinného  holdu  biskupovi) odnímá   biskup  Adamovi z  Lomnice Slavičín  a  dává  ho na  jeden rok  Matyáši  Žalkovskému  z  Žalkovic  a   Jiřímu  Kamenohorskému  z  Kamennné  Hory.     Žalkovský byl  královský prokurátor, držel též  Rataje a Brodek, zemřel 1590,  jeho  žena  byla  Eva  Čechová  z  Hrádku  (nejedná  se o zdejší   Hrádek!).   Kamenohorský  byl  biskupův  písař,  držel  přechodně i  jiná menší  léna,  1566 byl přijat mezi moravské rytíře.
1571 drželi  brumovské  panství  spolu se slavičínským  lénem dědicové  po  Adamovi  jeho  děti  Jaroslav, Jan a Magdaléna  Lomnická z Meziříče. Jaroslav však brzo  zemřel (1572).  1574 (v  deskách až  1575) prodala  Magdaléna Brumovská z Lomnice celé brumovské panství (v tom i  Kochavec) Zdeňkovi  Kafkovi  z Říčan (viz Bohuslavice).  Jako prostředník kupu byl  zmocněn Václav Bilík z Kornic (viz Petrůvka).
     Z  té doby  pochází  dosti  nejasností v  literatuře, jednak  pro vleklé  spory o  dědictví s Janem  ze Žerotína a  jinými příbuznými děda,  Jana  staršího  ze Žerotína,  jednak pro  náhrobek v  brumovském kostele:  na  prvním je  děda Jan Lomnický,  + 1533, na  druhém náhrobku jsou  vnuci,  děti Adama z Lomnice  - Maruše + 1536 a Jan +  1537 (Adam z Lomnice měl   tedy dva syny jménem Jan).
1572  slavičínské  léno  (Slavičín  a  Lipová)  se  od  brumovského  panství  odděluje, spolu  s  alodními vsi Horními i  Dolními  Mladoticemi, Hrádkem  a Rokytnicí   ho koupil Jan  Skrbenský  z Hříště (pak psaný  na Slavčíně),  sudí práva  menšího  v olomouckém  kraji, měl  několik panství  i ve Slezsku, např.   hrad  Fulnek.  Nebyl  katolíkem,  byl  to  Moravský bratr. Zemřel 1597. Intabulace  tohoto kupu  (zápis do  zemských desek)  byla provedena  až    1574,  jako  prodávající  je  uvedena  Magdalena  z  Lomnice,  provdaná    vévodkyně  z  Münsterberka,  majitelka   brumovského  panství.  Tím  se    dostávají Slavičín, Lipová a tyto zmíněné alodní vsi opět pod jedno panství.
      Jan  Skrbenský  vydal  robotní  řád  (to  byla  pokroková záležitost na  tehdejší  dobu,  poddaní  měli  ujasněno  o  výši  jejich  povinností),  osvobodil  Slavičínské (se  svolením biskupa,  Mladotickým toto svolení  biskup dávat  nemusel, Mladotice do  jeho léna nepatřily)  od povinného šenkování  panského  vína a porovnal se  s nimi o daleké  tůry (jízdy, v  originále  je však  slovo "fúry",  jako povozy)  pro víno  do Uher  (to    znamená, že jim ty cesty platil). Dále daroval slavičínské obci kostel,  faru a školu  (?). Je zde domněnka, že fara  a škola byly ve Slavičíně,   to je  na straně u kostela,  naproti za cestou již  byly Mladotice (viz   kapitola  XIV  Náboženství).  1577 pohnal  k zemskému soudu   Zdeňka Kafku  z Říčan na  Brumově, že zbraňuje  jeho poddaným z  Hrádku a  Rokytnice dříví  rubati v horách nad pustou vsí  Kochavcem až po meze    uherské. 1576 povoluje biskup Jan Mezoun Janovi Skrbenskému slavičínské   léno buď prodat nebo odkázat vhodné osobě (jen šlechtici), ale tak, aby biskupova práva nevzala úhony.
1580 Jan Skrbenský  pro  stáří  nezvládl již  hospodaření, prodává  tedy (po  biskupově váhání) slavičínské léno (Slavičín s kostelem, tvrzí, dvorem,  pivovarem,  panským mlýnem,  vinným šenkem,  panským domem  k šenkování  panského piva a vína na městečku, s mejtem starodávným a vsí Lipovou) i  vsi  Mladotice, Hrádek,  Rokytnici  11.11.1580  za 16.000  zl Ladislavu Banffymu z Dolní Lindvy na  Beckově. Kromě vyjmenovaného majetku prodal  i šest sirotků  (byli majetkem vrchnosti, dva byli  ze Slavičína, dva z  Hrádku, jeden  z Rokytnice a  jeden z Nevšové  (?, to nebyla jeho ves). Banffy byl  uherský  šlechtic,  na Moravu  přešel pod  tlakem Turků.  Byl císařským  radou a  nejvyšším štolmistrem království  uherského. Chtěl po biskupovi , aby mu dal podobný  "mocný list", jaký dal biskup  Mezoun Janu Skrbenskému,  aby mohl své léno před smrtí prodat. Biskup Pavlovský mu tento list dal  až na přímluvu  samotného císaře Rudolfa "pro jeho  šlechetné chování  a  pro  mnohé služby,  které našim  předkům  činil  a Nám  posaváde činiti  nepřestává". Banffy byl již potřetí ženatý, jeho mnohem mladší manželka   (svatba  1581)  byla  Kateřina  z  Minczenty (Mindczenty, Mindeszenty),    celkem čtyřikrát vdaná: první manžel byl Ondřej Bathory, uherský zemský    sudí,  + 1566.  Druhým manželem  byl František  Zay, vojenský velitel  v    Horních Uhrách, +  1570, s ním měla syna Mikuláše.  Třetí manžel byl L.  Banffy, + 1584. Po jeho smrti se provdala za Ondřeje Balasse.
1586 (v  deskách, Banffy se Slavičína  zřekl ve prospěch  Kateřiny  již před  smrtí  1583)  držela  slavičínské  léno  (Slavičín  a  Lipovou) spolu s   Mladoticemi,  Hrádkem a  Rokytnicí vdova Kateřina z  Minczenty se svým  synem z druhého  manželství Mikulášem Zay (ze Zay, ze  Zagy, ze Zagi, z  Nagy).  Ženy  tehdy  nesměly  skládat  manskou  přísahu, za Kateřinu ji  složil  v Kroměříži  (ona přitom  stála jen  na nádvoří zámku) Albrecht    Klučovský na Klučovém již 1584.
     Kateřina  mluvila  jen  maďarsky,  utiskovala  katolické  faráře  (byla   kalvínkou),  bránila jim  přijímat od poddaných desátky  a krutě  vykořisťovala své   poddané.  Slavičínští  a  lipovští  podali  1585  na svou paní stížnost  biskupovi,  prý  jim nedovoluje nedělní pobožnosti,  ukládá nové roboty,  trestá  je vězněním  a karabáčem,  že jim  ubírá obecní půdy, pastviska  osévá  ječmenem,  ruší  úlevy  v  robotě  získané  od  Jana Skrbenského a  ukládá roboty  větší, než  mají předepsané  ve svých ubářích. Manský  soud  v Kroměříži  však rozhodl  v souladu  s tehdejší feudální justicí  v neprospěch poddaných.
     V letech 1587 - 1589 se na slavičínském lénu uvádí nějaký jihoslovanský  šlechtic Volf Vratkovič z Vratkova (Wolf, Wolfgang, Radkovec z Radkova)  a  jeho mladší  bratři Pavel  a Petr.  Buďto  byl jenom  správce, nebo  dočasný držitel léna z podobných důvodů  jako v letech 1531, 1550, 1567  a 1570. Správnější  se zdá domněnka o dočasném  držiteli, 1589 mu totiž  Kateřina z Minczenty vrací 17.000 zl a opět drží Slavičín.
1590 přijal  slavičínské  léno  Kateřinin  syn Mikuláš  Zay.  Uvádí  se  na   Slavičíně spolu s  matkou Kateřinou ještě v roce  1607, kdy na Slavičín  povolala evangelického kněze. Je zde  domněnka,  že Kateřina z Minczenty  buď dala postavit faru na nynějším místě, to je v Mladoticích, aby s ní  nemohl biskup manipulovat jako majitel Slavičína, nebo tam stávala fara  již  dříve  (na  katastru  Slavičína)  a  Kateřina  převedla katastr na    mladotický  (to  je však  velmi  nepravděpodobné,  biskup  by  to  stejně    nepovolil). Viz kapitolu XIV. - Nboženství.   1596 - 1598 měla Kateřina i  nějaká práva na polovinu vlachovského statku jako ručitelka.
     Po smrti Kateřiny z Minczenty zdědila statky její vnučka Alžběta Zayová  (dcera Mikuláše Zay), provdaná za Benedikta Palaštiho. 
1605 Někteří autoři  uvádějí na Slavičíně v této době  před Bílou horou Jana  Ludvíka  Krokwiczera (Hanuš  Krokvicar) z  Nové Vsi.  Jde však  o omyl,  Krokwiczer byl pánem na Slavětíně u  Dačic ve Znojemském kraji. Jde asi o záměnu jmen Slavětín - Slavěčín  - Slavičín, podobně může mýlit další  Slavětín, arcibiskupský  statek v okrese Litovel.  Krokwiczer držel též  statek  Písečná u  Slavětína a  několik statků  v Rakousku.  Nová Ves a  Krokvice jsou zaniklé vsi u rakouských hranic. Po Bílé hoře dostal jeho  majetek roku 1623 plukovník ze Schaumburku.
1607 již držel slavičínské léno až  do sv‚ smrti 1644 uherský rytíř Benedikt Palaští (Beneš Palašta, Palašty, Palašdy, Palasthy, Baláši, z Kasejova,  z Kešejova), byl však již 1601 přijat do moravského panského stavu. Již  2. srpna  1607  píše  kardinál  Ditrichštejn  Benediktovi Palaštovi do  Slavičína  jako patronu  slavičínské fary,  byl to  katolík. Jeho první  žena byla Alžběta Zay z Čemeru (Zaji, + 1625), jeho druhá manželka byla    Alena Felicie, rozená Pražmová z Bílkova (+ 1636), jeho třetí žena byla  Anna  Eliška,  rozená  Kobylková  z  Kobylího,  vdova  po  Friedrichovi   Kalkrentnerovi  z Čuder  (Kolkrejter, majitel  Bánova, Nezdenic,  Rudic  a Pohořelic,  roku 1623 zásoboval  císařskou armádu v  Uherském Brodě).  1617 se uvádí  Benedikt Palaští na Slavičíně a v  Kaňovicích, v tu dobu  kupuje  hrad a  dvůr Bošovice  a Hostěhrádky  (u Žďáru)  za 43.000  zl.  Hostěhrádky  však 1624  odprodal. 1619  - 1633  držel zámek  a městečko    Polici  s  okolními  vesnicemi  /okres  Třebíč).  1626 drží Poteč. 1628   koupil  od  bratrů  Serenyiů  Divnice.  Toho  roku  byl v komisi, která    jednala s věřiteli města Uherského Brodu o snížení a splácení městských   dluhů.
     V době povstání je uváděn na Slavičíně jako prozatimní držitel biskupův   příbuzný Jan Pavlovský z Pavlovic.
     Později pak Benedikt Palaští svůj majetek rozprodává: 1633 prodal vsi u   Police  (Kojetice, Dědice,  Vackovice) za  40.000 zl,  byl mu toho roku    přidělen  zadlužený statek  Pohořelice  u  Napajedel (po  zemřelém panu   Vojskovi  -  Palaští  byl  jeho  ručitelem),  on  ho  však  hned prodal  Friedrichovi Kalkrejtnerovi z Čuder a jeho ženě Anně  Elišce  Kobylkové  za  4.000 zl.  Roku 1636  prodal bošovické  panství za  39.000 zl, 1637   prodal  divnické  léno  vladykům  z  Veselé  (viz  Divnice).  Slavičín,  Lipovou, Horní a Dolní Mladotice, Hrádek a Rokytnici a navíc 14.000 zl.   dal  připsat své  druhé ženě  Aleně  z  Bílkova, ta  však záhy  umírá a   Benedikt  Palaští   se  žení  potřetí   s  Annou  Eliškou,   vdovou  po  Friedrichovi Kalkrentnerovi  (Kolkrejter) z Čuder. V  roce 1639 Palaští   zastává  funkci  rady   rakouského  arciknížete  Leopolda,  olomouckého    biskupa.
1644 odkazuje  Benedikt Palaští svůj  majetek své ženě  Anně Elišce z  Čuder  (z  Czuder),  ta  hned  po  jeho  smrti  i  se svou dcerou z dřívějšího manželství  Apolonií  zadlužený   (!)  Slavičín   prodávají  Melicharu  Ledenickému. Vdova Anna  Eliška z Čuder zemřela někdy  před rokem 1648.  Její  dcera  Apolonie  (Apoléna)  se  1648  provdala  (jako  jeho druhá  manželka)  za  rytíře  Václava  Bernarta  Bartodějského  (jeho otec Vít  Bartodějský držel Luhačovice od 1590, + 1591). Václav Bartodějský nebyl  katolíkem,  za  stavovského povstání byl komisařem  pro hradištský kraj,    zařizoval  předávání  katolických  kostelů  evangelíkům,  zatýkal opata   velehradského kláštera a zabavoval tamnější  klášterní majetek, hlavně  zbraně a  munici.  Po porážce  povstání  1621  byl  zatčen  a  vězněn  v  Olomouci,  tam  přešel  na  katolickou  víru (asi  působením biskupa) a  stal   se  komisařem  císařského  vojska   v  Uherském  Brodě. Jeho  luhačovický statek  mu byl 1624 zabaven  panovníkem - připadl královské    komoře do  1626, kdy jej  dostal kníže Maxmilián  Lichtenštejn a tentýž   rok jej prodal zpět Václavu Bartodějskému za 12.000 zl. Ten však ani po   dvou  letech nesehnal  potřebnou dlužnou  částku a  1628 musel  panství  vrátit  zpět Lichtenštejnovi.  Ten jej  1629 prodal  Gabrieli Serenyimu  (viz  Nevšová). Zatím  Václav Bartodějský  působil jako  regent (vrchní   správce) v Uher. Brodě na panství pánů z Kounic (emigranti, Bartodějský  se přece přidal  z důvodů  kariéry ke  katolíkům !), v  Uher. Brodě si pak    koupil dům.
     Gabriel  Serenyi  odkoupil  1650   od  dědičky  Apolény  Kalkrentnerové - Bartodějské  (Kolkrejterová) i pohořelský statek  u Napajedel, rovněž  zadlužený,  nezaplatil ji  však nic,  kupní cena  byla určena na úhradu  dluhů.  1654 prodal  Serenyi Pohořelice,  Oldřichovice, Komárov  a dvůr  Pěnkov  svému zeti  baronu Františku   Horeckému za  20.000 zl.  Byl to  hejtman hradištského  kraje, držel i  Březolupy, + 1665.  Jeho manželka   byla Markéta Františka Serenyiová, dcera Gabriela Serenyiho (str.51).
1645 ve smlouvě o hranice mezi  panstvím brumovským a světlovským se uvádí  i    Melichar  Ledenický z Ledenic na  Bílovicích a  na Slavičíně. Koupil  Slavičín od Anny Elišky z Čuder a její dcery Apolény někdy v roce 1644 - 1645, i když v zemských deskách  je tento převod majetku zapsán až 1.května 1659! (takovéto rozdíly kupu a zápisu jsou v Brněnských zemských  deskách  velmi  časté.  Schwoy  dokonce  udává,  že Slavičín byl prodán  Ledenickému již 1641, to je ještě před smrtí Palaštího 1644). Melichar  Ledenický kromě slavičínského léna (Slavičín a Lipová), obojích Mladotic,    Hrádku a  Rokytnice držel ještě Četechovice  (1665), Bílovice, svobodný   dvůr v Kunovicích  a Svárov (jen rok). Měl  bratra Štěpána (Štefan), s  tím se  o Bílovice rozdělili a  Melichar svoji  polovinu Bílovic prodal  Jiřímu Fridrichovi Oseckému z Osečka. (Jejich otec byl Ondřej, děda byl  Štefan  Ledenický).  1639  byl  Melichar  Ledenický písařem biskupského  manství  a  menšího  práva  v  kraji  olomouckém, později byl nejvyšším  písařem  a císařským  radou,  též  úředníkem moravských  zemských desek.  1656 byl  sčítacím komisařem při  lánové vizitaci pro  kraj hradištský.    1658 se stal  královským komisařem. Jeho dcera Eleonora  se provdala za  Ladislava Podstatského  (viz dále rok 1719).  13.5.1650 vrátil Melichar  Ledenický statek  Rokytnice zpět Apoleně  Bartodějské, ta ho  hned 1651  prodala, viz Rokytnice.
1651 Melichar  Ledenický  prodal  Slavičín  (bez  Mladotic a Hrádku)  Adolfu     Skydyňskému ze Skydyně (Skidinski ze  Skidně), byl to šlechtic polského  původu. Ten však po tatarském nájezdu prodal zpustošené panství a pustý zámek roku 1665 Mikuláši Forgachovi za 5.000 zl, 1666 dostal od biskupa  polovinu  léna  Bílovice  (bylo  odumřelé  po  smrti  Jiřího  Fridricha  Oseckého), 1667 si koupil i druhou půlku Bílovic.
1665 koupil slavičínské léno baron Mikuláš  Forgach. Již 1645 byl majitelem  brumovského  panství, ve  Slavičíně měl  pak pouze maďarského správce. Držel  též Dolní  Moštěnice, zemřel 1666. Měl  4 syny:  Jiří Bedřich, Václav Štěpán, Petr Karel a František Leopold.
       V literatuře se vyskytuje řada nejasností: je zde jiný Mikuláš Forgáč na  brumovském  panství,  zemřel  1636  (viz  Bohuslavice), dále jakýsi  Forgáč kupuje 1687  Březolupy u Napajedel.
1680 po něm  zdědil slavičínské  léno jeho  druhorozený syn  Václav  Štěpán Forgach.
1682 Václav Štěpán Forgach postoupil Slavičín i Mladotice (Mladotice koupili Forgachovi již  1665) svému mladšímu bratrovi  Petru Karlovi Forgachovi  za  8.000  zl.  Ten  přestavil  slavičínskou  tvrz  na  barokní zámeček,  zdaleka však ne ještě v dnešní podobě.
1687 koupil Slavčín za 10.000 zl a oboje Mladotice s pustým dvorem, tvrzí a   pivovarem  za 12.000 zl  František Jakub Rejtejn  z Margelitt (Rejtén,  Rejtín,  z Varjelit),  byl to  c.k. nejvyšší  strážmistr. Již roku 1681  koupil i Hrádek za 5.000 zl.  Jeho dcera Anna, provdaná z Říčan dostala  od něj  Hrádek i Mladotice  (viz Mladotice). Rejtejn  držel i Klečůvku,  zemřel 1705,  někde je udáváno 1704.
1705 někdy v  té době za krutých kuruckých vpádů  na Moravu slavičínské léno  odumřelo  /připadlo zpět  biskupovi). Olomoucký  biskup ho  dal hraběti  Václavu  Norbertovi Oktaviánu  Kinskému.
1709 po  něm držel  léno hrabě  Ferdinand Antonín z Löwenburgu  (Löwenthalu ?).
1712 po  něm jeho syn Bedřich  z Löwenburgu, byl to  dědičný pán Slavičína a   Strečna,  sídlil  v  Tepličce  nad  Váhom  (archiv Illyeshazyů, panství   Strečno, fasc. 19, č. 23), zemřel 1714 a léno opět odumřelo.
1714 Slavičín  (! po  kuruckých  nájezdech  byl  celý  zdejší  kraj  v katastrofálním stavu) jako odumřelé  léno koupil za 10.000 zl dědičně  František  Antonín Podstatský  z  Prusínovic,  kupní smlouva  však byla   intabulována  (vložena do  zemských desek)  až 1725.  František Antonín  Podstatský se narodil 1669 v  Brně,  byl rytmistrem setniny husarů. Jeho otec Ladislav Podstatský (1630 - 1719) byl nejvyšším moravským zemským písařem, jeho  matka byla Eleonora Veronika  rozená Ledenická z Ledenic    (viz výše  1645) a měli děti:  Jan Antonín (byl sice  ženat, ale zemřel  bez dětí, 1720 zastřelil ve Slavičíně na  zámeckém schodišti - nevím, či na vnějším nebo vnitřním -  svého lesníka, jsou zde  však nejasnosti:  1719 je uváděn  pán Slavičína Jan  Antonín Podstatský  z Prusinovic,  jeho matka prý  byla Františka Josefa  Podstatská - snad    první  manželka  Ladislava   Podstatského  -  opsáno  ze  slavičínské  matriky!),  Karel Antonín (narozen  1666, viz Mladotice 1784), František Antonín  a  Ludmila Františka  (provdaná  Forgáčová). František Antonín se oženil 1702 s  Marií Františkou z Minkwitzburku a  měli děti:  František  (duchovní v Olomouci), František Antonín a Jan Adam.
1731 (29.3.)  dědicové  bratři  František  Antonín  a  Jan  Adam Podstatští  pronajali  s  povolením  biskupa   panství  Slavičín  své  matce  Marii Podstatské z  Minkwitzburku na dobu 8  let za 5.000 zl,  nechali si pro sebe pouze právo propouštění poddaných do sousedních panství.
1732 je  již  držitelem  slavičínského  léna  její  syn  František  Antonín Podstatský (nar.  1705), ale hned  nato postoupil majetek  svému bratru Janu Adamovi. František Antonín  se  věnoval kněžskému poslání, v letech 1745 -  1757 působil jako kooperátor  na slavičínské faře, 1757  - 1758  byl farářem v Újezdě, v letech 1758 - 1780 byl farářem v Hluku.
     Jan (Johan) Adam Podstatský z Prusinovic držel Slavičín a Lipovou až do své smrti 1786  (zemřel ve Vyškově). Od 1711  byl manským písařem. Jeho  manželka byla Marie Františka rozená Forgáčová (měla v majetku Bílovice  a  Březolupy,  toto ale prodala  Janovi z Minkwitzburku), svatbu měli v  Uhrách. Měli spolu děti: Karel (krajský hejtman, + 1800), Jan Nepomuk,   Františka (provdaná  za poručíka od  dragounů Antonína Forgáče,  v roce  1797 baronesa Františka Forgáčová, rozená Podstatská platila ročně 8 zl  slavičínské vrchnosti  - svému bratru Janu Nepomukovi -  nevím proč)  a    Josefka  (provdaná   Oczkayová).  1737 se  jim ještě narodila  dcera   (ve  slavičínské matrice!) Marie Josefa Antonie Františka Nepomucena.
     1758 zemřel ve Slavičíně nějaký baron František z Minkwitzburku, měl 80  let,  asi  byl  příbuzný  s  Marií  Františkou  Podstatskou,  rozenou z  Minkwitzburku.
     Jan Adam Podstatský držel od roku  1750 kromě slavičínského léna i léno  sehradické (Nevšová, Rudimov, Vasilsko,  Sehradice, Dolní a Horní Lhota - viz Nevšová 1746). Byl silně zadlužený (snad přestavbou slavičínského  zámku),  biskup  mu  sice  dluh  povolil,  ale  1759 pro vylepšení jeho  finanční situace  ho ustanovil regentem  biskupského statku ve  Vyškově  (kde nakonec i zemřel 1786). 1776 Jan Adam potlačuje ve Vyškově vzpouru  poddaných na  biskupském statku (odmítli robotovat  a vyžadovali opravu  robotního patentu,  jednalo se o  dávky za pastvu  v lesích a  úlevy za  dálkové jízdy, několik vzbouřenců dal uvěznit).
     Za  jeho působení  ve Vyškově  se ve  Slavičíně uvádí  řada biskupových  správců: Růžička (1764 - 1765)), Jan Myšák (1765 - 1766, v tom roce asi  zemřel,  6.ledna  1767  totiž  vdova  po  správci Myšákovi Alžběta žádá  biskupa, aby jí přidělil zaopatření  pro  její dvě nezletilé děti Annu a  Magdalénu), dále František Vincenc Žalkovský ze Žalkovic (1767 - 1770 - dokončil přestavbu  slavičínského zámku, ne  však do dnešní  podoby, to    bylo až později). 1775 nastoupil hospodářský správce slavičínského léna Ignác Fridrich Kyper (pocházel z Kroměříže).
1786 (29.5.) osobně  přebírá léno Slavičín syn Adama  Podstatského rytíř Jan Nepomuk  Podstatský z  Prusinovic dědičně  i pro  své mužské potomky. V  protokolu  je uvedeno  rytířské sídlo  (zámek), městys  Slavičín, dvůr,  mlýn,  pivovar,  palírna  kořalky,  šenk,  lesy,  křoviny, role, louky,  pastviny, dále ves  Lipová s dvorem na kopci.  Byl též silně zadlužený,  například 1791 si vypůjčuje peníze od slavičínského žida Zimlicha.
1797 na  vlastní žádost rytíř Jan  Nepomuk Podstatský vyčerpaný dlouhodobými pronájmy  a  sekvestrací  (finanční  postihy),  docela mimořádně dlužně  zatížený ještě rozličným způsobem neštěstí utrpěl (to je citace!), nebyl schopen na zatíženém lénu dále  hospodařit (malé výnosy, úřední břemena pro turecké a francouzské války). Olomoucký arcibiskup  ho 2.6. léna  zbavil  s ročním  důchodem 400  zl až  do konce jeho života.
1798 pak odešel ke své sestře do Dubovan v Uhárch, kde i zemřel.
       Léno Slavičín s Lipovou si toho roku koupil za 24.OOO zl a se závazkem, že  splatí dluh  16.531 zl  po Janu  Nepomukovi Podstatském  nadporučík František Buol, svobodný pán z  Manfredského pluku za zásluhy pro vlast  a stát z poslední turecké vojny. Jeho otec byl Jan Pavel Buol, statkář, + 1785 ve Vídni.  1858 nějaký hrabě Buol
     byl rakouským ministrem zahraničí.     Nový pán  ve Slavičíně František  Buol  byl svými  poddanými oblíben pro  své demokratické postoje.
     Z této doby jsou však určité nejasnosti:
- 1801 zemřel  ve Slavičíně svobodný pán František  Buol, z pozůstalosti  se dozvíme, že zanechal 60 zl na  hotovosti, na aktivech 1008 zl, 2 ks dobytka, trochu  hospodářského náčiní, několik kusů  pánských obleků a ložní prádlo - zlato, stříbro a šperky  žádné - vše v hodnotě 1403 zl,  dluhů měl 871  zl. Na listině je podepsán  nějaký Johan Buol, vídeňský státník, vyslanec (asi ten zmíněný ministr).
- 1801 po něm dědila vdova Antonie Buolová, rozená von Ahren (Rhen) z  Vormündrein, ta zemřela 1820 v  Trenčanské Teplé. V pozůstalosti po ní  se objevuje 126 položek, i stříbro, sklo, nábytek atd.
- 1806 ve Slavičíně zemřel František von Buol, pozůstalost po něm nebyla žádná, ani  šaty. Po odečtení výloh  a dluhů byl zůstatek  aktiv 2.639 zl (pravděpodobně se jedná o téhož  Františka Buola, dědické  jednání však bylo složité a zdlouhavé).
    V  tu dobu  (1802 -   1804) byl  správcem slavičínského  panství Martin  Krumpl (byl to Slavíčan nebo Hrádečan).
     Děti  Františka  a  Antonie  Buolové  byly: Pavel Jan , Karel František  (c.k.  poručík 12.  mysliveckého pluku,  + 1837),  Amalia Antonia (nar. 1799) a Marie Anna (nar. 1797, + 1824, provdaná Callotová).
1820 držel  slavičínské  léno  (v  tom zámek, myslivna, dvůr,  pivovar, dům  úřednictva, domky šafáře, tesaře a  bednáře) baron Jan Pavel Buol (nar.  1792). V  roce 1828 žil  se svým bratrem  Karlem Františkem (nar.  1794 nebo 1801  - další  nejasnost),  nadporučíkem od c.k.  myslivců v jejich  malém domku  před vchodem ke hřbitovu  (později špitál č. 78,  pak 83).  Toho roku byl Jan Pavel Buol vykonavatelem dědictví po faráři Brandovi. (1880  žije ve  Vídni nějaká  Paulina Buolová,  žádala po obci Slavičín domovský  list, ale nedali jí ho.)
1830 bratři  Pavel  a  Karel  Buolovi  pro  dluhy  opustili léno Slavičín s  Lipovou, to si ke svým statkům (Mladotice, Hrádek, Rokytnice) přikoupil svobodný  pán Karel  František  Lederer (viz  Mladotice). Byl to c.k.  generál jízdy a komandující generál na  Moravě a ve Slezsku. Jeho ženou byla  Marie  Anna,  rozená  z  Wildburka  (Wildburg), jako vdova řídila panství  a  zemřela  31.8.1844  ve  věku  74  let  v Hrádku. Měli dcery  Františku (zemřela svobodná ještě před  rozdělením majetku 1840 ve věku38 let) a Karolínu (provdanou von  Henneberg) a syna Karla Augusta (1830 byl již ženatý s Marií von Trattnern).
     1836  zemřel  ve  Slavičíně  na  choleru  nějaký Ignác svobodný pán z   Ledererů  (asi rodinný příslušník).
     Rod Ledererů pocházel pravděpodobně z  Rakouska, 1620 Elias Lederer byl  dvorním dodavatelem potravin pro císařskou kuchyni ve Vídni.
1840 po smrti Karla Františka Lederera drželi statek jeho dcera   Karolina von  Henneberg ( 3/4 majetku) a Karel August Lederer (jen 1/4 majetku).
     Baronka z Hennebergu prý byla velmi dobročinná, chudým dětem opatřovala oblečení,  v nemoci  i  jídlo.  Oba baroni  česky neuměli, ani barončiny  děti.
     1841 byly spory o hranice panství  v prostoru Lipová - Haluzice.
1853 po  smrti  Karoliny  (11.12.1853)  drželi  statek  kromě  Karla Augusta  Lederera další dědicové - 6 dětí Karoliny von Henneberg: Eduard, Adolf,  Edmund, Karel (+ 1878), Augusta a Mariana.
1856 (1865?)  baron Karel August Lederer od nich dědičné podíly  odkoupil a držel celý majetek sám. Jeho manželka byla Marie von Trattnern (svatbu měli  asi  1827), +  1878.  1852  držela  baronka Marie Ledererová von Trattnern ve  Slavičíně dům č. 58  (dnes již zbořený, je  tam lékárna),  asi pro některého svého sloužícího  nebo služebnou. Baroni Karel August  a Marie  Lederer - Trattnern  měli tři děti:  Karel Jan (1827  - 1882),    Artur (1831  - 1886) a Matylda  (1838 - 1900, žila  na zámku v Hrádku).  Starý  pan baron  Karel August  Lederer -  Trattnern ještě  v roce 1885  (zemřel  1888) držel  slavičínský zámek,  dvory Hluboký  (u Lipové, někdy  psáno  Hluboká,  Hlubokov,   hlubokovský),  slavičínský  a  mladotický,  hospodařil sám  bez správce. Jeho synové  Karel Jan a Artur  bydleli na zámku  v Hrádku,  statek v  Hrádku a  v Rokytnici  totiž předal  synovi  Karlovi Janovi. Syn Artur měl  dědit slavičínskou polovinu majetku,  ten  však zemřel  1886 a tak  ji 1887 zdědil  jeho syn (vnuk  starého barona  Karla Augusta) Arnošt Lederer - Trattnern.
     1871  byly  zrušeny  lenní  svazky  a  statek  Slavičín s  Lipovou  byl  alodizován (nebyl již biskupův, ale Ledererův).
 1873  darovala  peníze  na  udržování  slavičínské  kapličky stará paní  hraběnka (? asi Trattnernov).
     Karel Jan (Carl Johan) Lederer - Trattnern byl ministerským sekretářem,  bydlel na zámku v Hrádku, držel hrádecký a rokytenský statek, zemřel na TBC v  Trattnernhofu 12.4. 1882 ve věku 55 let (v hrádecké matrice je uvedeno stáří 65 let!). Jeho  žena byla Františka Tinti ze Schalleberku (Schallaberk), zemřela též  na TBC 5.6.1881 ve věku  45 let. Měli spolu 4 syny: Karel (+ na TBC 1878  ve věku 19 let v Rakousku), August, Artur    a Otta. Od 1882 byl poručníkem pozůstalých dětí svobodný pán Karl Tinti  ze  Schallaburgu (Schallaberk)  v Rakousku,  c.k. tajný  rada a komoří.  Nájemce jejich  dvora v Hrádku a  v Rokytnici byl od  roku 1887 Leopold  Scheibner z  Uher. Hospodařil však  špatně. Po něm  byl nájemcem Alfréd  Hrdlička, prý však hodně pil.
        Artur  Lederer -  Trattnern, c.k.  major  bydlel  na zámku  v Hrádku s bratrem  Karlem Janem,  neměl žádný  majetek (otec  ještě žil),  zemřel  22.5. 1886  na Semeringu, poh©ben  je ve Vídni.  Manželka byla Gabriela Serenyiová  z Luhačovic,  od 1900  žila v  Brně v  ústavu pro přestárlé šlechtičny,  +  1912  (její  otec  byl  Gabor Serenyi, matka Henrietta,  rozen  Hentschelová - viz  Petrůvka).  Artur a  Gabriela  Lederer - Trattnern měli  3 děti:  Regina (nar.  19.9.1863, za  kmotru jí byly nějaká  Irma Serenyiová  a Matylda  Lederer - Trattnern, žila na zámku v Hrádku i ve Slavičíně,  provdala se  za  barona Salis - Soglio a od 1894 žila  ve Štýrském Hradci), dále  Arnošt (nar. 26.8. 1865,  + 1939)  a  Luisa (nar.  14. 8.  1869,  za  kmotru jí  byla Marie von Trattnern  z Vídně), komtesa žila ještě 1894 na zámku ve Slavičíně.
  1886 žili na  zámku v Hrádku další šlechtici:  František Tinti, Marie a Anna Paumgartlen, Matylda Lederer -Trattnern.
 1894 žila na zámku ve Slavičíně nějaká baronka z Rechbachů. Hrádecké panstvo žilo na zdejším zámečku  vždy jen od května do září, v zimě byli někde v Rakousku v blízkosti Vídně.
     Rodina  von Trattnern  pocházela asi z Rakouska,  ve slavičínském archivu je    dokument, kde je  uváděn Johan Thomas von Trattnern,  c.k. knihtiskař a  knihkupec z roku 1775 a 1789 (asi příbuzný).
1893 baron Arnošt Lederer - Trattnern (Ernest), syn barona Artura, vyplatil další dědice a tak se stal  majitelem celého statku, k tomu přikoupil  i  Divnice se  dvorem Krátecko (v místech  vjezdu do Vlárských strojíren).  Byl to c.k.  poručík v záloze českého dragounského  regimentu (jeli prý  na  koních až  do Cařihradu).  Jeho manželka  byla hraběnka  Marie Clam - Martinicová  ze Smečna (její  předek byl 1618  v Praze defenestrován.  V letech 1904  - 1910 posílá ze Smečna  hrádeckým hasičům každoročně 10 zl),  svatbu měli  1895 na  Smečně (na  druhý den  pak bylo  slavnostní    přivítání  novomanželů  na  slavičínském  zámku).  Baron  Arnošt byl ve Slavičíně  dosti  oblíben,  byl  členem  obecního  zastupitelstva  jako  virilista  (nevolený  jako  největší  poplatník), zakladatelem zdejších  hasičů. Zadlužil se (meliorace, nedovolil  kácet a prodávat lesy), 1903  pro špatné hospodaření  byl dán baron Arnošt pod  dohled svému švagrovi hraběti  Jindřichu  Clam  - Martinicovi  ze Smečna  (jako sekvestr na majetek,       dluhy  splácel těžbou dřeva). Roku 1906 se baroni odstěhovali  ze Slavičína do Českého Šternberku, pak do Rittersdorfu v Rakousku, kde se jim narodily  tři dcery:  nejstarší  Anna  (lékařka),  Gabrielle a  nejmladší Maria  Regina. Občas  jezdívali do  Luhačovic k  příbuzným  Serenyiům,  do  Slavičína  již  baron  nepřijel  nikdy,  prý  na  Slavičín    zanevřel (potřeboval prý pro úpravu penze nějaké potvrzení od starosty,   ten mu to však odmítl). Arnošt Lederer - Trattnern zemřel 26.11. 1939.
       Na slavičínském zámku pak po  odchodu barona 1906 bydlel jako nájemce  rytíř Ernest  Dombrowski (Arnošt Dombrovský, v matrice je však uvedeno jméno Jan!), měl  pronajato jen pár místností a  honitbu, nikdy však nic nezaplatil, měl  jen  malou  rentu.  Přivydělával  si psaním odborných pojednání  o myslivosti a prodejem loveckých psů,  míval občas v bytě i exekuci. On i manželka Gertruda byli Němci, on však uměl dobře česky.  Měli dvě děti, měli pro ně  guvernantku,  dále kuchařku, služku a svého    osobního myslivce. Při změně majitelů  zámku se odstěhovali do Drietomé  u Trenčína. Zemřel 1914. Jejich syn Jan zemřel 1901.
1907  koupil  za 700.000 K  celý statek i  se zámkem Hugo Ftačník,  podnikatel a velkoobchodník se smaltovaným zbožím v Brně. Byl to Němec, ale  uměl dobře  česky. Hodně  kácel  a  prodával stromy,  též  byla  ve  zdejších lesích hodně  střílena zvěř (1909 bylo v  revíru zastřeleno 54  srnců).  Byl pak  majitelem velkostatku   Troubsko (u  Brna) i  se svou  manželkou Josefou. Zemřel 1928 ve věku  65 let. Jeho syn Hugo padl 1915  na ruské frontě.
1910 byl majitelem zámku a velkostatku rytíř Adalbert Hugo Renner (Vojtěch).   Byl  to  vysloužilý  důstojník,  vášnivý  motorista,  měl již motorku a osobní auto.  Za krátký čas  svého působení ve  Slavičíně mnoho změnil:  domek  u  zámeckého parku (č.  15 - dnes  muzeum) dal předělat  na novou myslivnu,  zrušil  starou hájenku v Oboře nad rybníčky (dodnes patrny),  novou  hájenku  dal  postavit na  dnešním  místě u  Starého  háje (ze    sušírny),  v horním  dvoře dal   postavit nový  vepřín, ovčín  a nechal  přestavět dům pro správce velkostatku (dnes je tam hasičská zbrojnice a "domečky").  V  Hrádku  dal  postavit  parostrojní   mlýn  a  pilu,  u  slavičínského  zámku dal  postavit  vrátnici  a strojovnu  s benzinovým  agregátem pro výrobu elektrického proudu. Silně se zadlužil. Na železné zámecké  bráně zbyl  po něm  rytířský erb  s písmeny  AR (bránu vykoval    Oswald Strachota, později sodovkář),  nynější zámecká restaurace má své  jméno  po  něm  "U  rytíře  Hugona".  Zemřel bez dědiců, zadlužený  majetek přebrala banka.
1911 majitelem slavičínského zámku a  velkostatku se stala Pozemková banka v  Praze.
1912 velkostatek a zámek koupil za  1,300.000 K bohatý podnikatel a továrník  Lambert  Wichterle, spolumajitel  prostějovské  továrny  Wikov. Továrna  byla založena 1878, vyráběla motory parní, naftové, benzinové, mlátičky a  jiné  hospodářské  stroje i  pro export,  později i  auta zn. Wikov =  Wichterle + Kovařík. Druhým majitelem továrny byl Lambertův bratr Karel  Wichterle  (jeho syn  je akademik  Otto Wichterle, nar. 1913, profesor,  1940  - 1945 zaměstnán  u fy  Baťa ve  Zlíně, významný  badatel v  oboru    plastických hmot, kontaktních čoček a j., nositel Řádu práce za výzkum,  vyřešení  a provozní zavedení  tuzemské výroby kaprolaktanu /obdoba silonu, nylonu/, byl aktivně    zapojen  do  událostí  1968,  poslanec  Federálního  shromáždění 1990,  prezident Čs. akademie věd, 1966 ředitel Ústavu makromolekulární chemie ČSAV v  Praze, vyznamenán prezidentem  Novotným i Havlem,  nositel řádu TGM III. třídy). Jejich sestra byla provdána za dvorního radu Sedláčka,  další sestra za  admirála von Chmelarz (byl to  Vídeňák, dal střílet do  povstalých  námořníků  v  Boce  Kotorské).  Lambert  Wichterle měl ženu Josefu, zemřela 1914,  měli děti: František (1895 -  1973),  Evžen (1906 - 1975,  přítel  básníka  Jiřího  Wolkera),  Helena  (provdaná Kostková,  manžel byl advokát a majitel  dvoru Hluboká),  Marie (provdaná Jonášová,    manžel proslulý  kardiolog a profesor  na Karlově univerzitě)  a Eliška  (provdaná  Lastovičková,  manžel  byl  po  II.  světové válce předsedou  Národního shromáždění v Praze).
 1930 prodal Lambert Wichterle statek v Rokytnici. Dvory a zámky  v Hrádku a v  Divnicích (a  lesy) zdědil syn František  Wichterle. Již v roce 1917 byl  psán jako majitel velkostatku Hluboká v  Lipové  (nemusel jít  v I.  světové válce  na vojnu).  Jeho první  žena  Jiřina  (rozen Zbořilová,  její otec měl továrnu  na mýdlo  a svíčky v  Bystřici  p. Hostýnem) zdědila slavičínský zámek i s parkem, měli syna Jiřího  (1923  -  1989).  Jeho   druhá  žena  Marie  (rozená  Hořínková  z Luhačovic), žila  s manželem na divnickém zámku,  měli syny Františka  a  Milana, po  válce (až  1968) odjela  i s  dětmi do Rakouska. Majitel divnického zámku František  Wichterle žil pak  v Divnicích (i  v Hrádku) sám,  již  nehospodařil, žil  z důchodu a přivydělával  si příležitostnými pracemi    v Luhačovicích  a v Praze. Zemřel  1973 v nuzných poměrech,  pohřben je  v rodinné hrobce v Prostějově.
     Jeho první manželka  Jiřina (Zbořilová) i se synem  Jiřím žili po válce do 1948 ve slavičínském zámku. Zámek i park převzal 1.10.1948 do správy Národní  pozemkový fond  (správcem se  stalo Ministerstvo zemědělství),  Wichterlům  bylo přiděleno  několik místností,  zbývající prostory byly  přiděleny k obývání rodinám bez bytů. V roce 1952 zámek i park (4,5 ha)  přešel do  vlastnictví zbrojního závodu  ve Slavičíně (později  Vlárské  strojírny),  Wichterlovi  se  přestěhovali  do  Zvíkovského  Podhradí  v    Čechách,  kde bydleli v domku manželky Jiřího Wichterle.
     Jiří  Wichterle,  syn  z  prvního  manželství  se  oženil 1947 s Květou  Procházkovou  z Prahy a měli dceru  Štěpánku (provdaná Šorfová). Pracoval  jako stavební  technik v Čechách. Zámek ve Slavičíně i park zdědila jeho  manželka Květa Wichterlová (byl jí  po převratu 1989 restitučně přiznán,  bydlí  však v Praze).
     Dva  synové  z  druhého  manželství  žili  v  zahraničí,  František  ve Švýcarsku (kde tragicky zahynul),  Milan v Kanadě. Zdědili zbývající majetek (s nimi dalších 14    uchazečů o dědictví), zámek v Divnicích je však již zbořený, velká část  polností  a lesů  (v tom  i  hájenka  - dnes  muzeum ve  Slavičíně) byla   hypotečně  zadlužena   u  bank  za   bohémského  hospodaření  Františka  Wichterle.

     M l a d o t i c e__   

1131 (1141) K tomuto datu se váže  první písemná zmínka o Mladoticích. Jde o  velmi důležitou listinu, kterou olomoucký biskup Zdík nechal sepsat při  příležitosti založení  kostela sv. Václava v  Olomouci a v níž  se jako část majetku uvádějí  i Mladotice, Vasily (dnes pouze  dvůr Vasilsko) a Sobnovy (zaniklá  osada u Petrůvky).  Tato listina však  není vročena a  nejnovější  bádání  ukazují,  že  byla  sepsána  později,  snad  1141.   Mladotice však nebyly majetkem  biskupovým,  pouze výnosy některých lánů    byly ve  prospěch církve, v  tomto případě ve  prospěch nového kostela  sv. Václava v Olomouci.
      Pozdější zmínky o  Mladoticích ve starých latinských textech  ze 12. a  13. století se týkají  Mladotic u Plzně nebo u Opavy!
1250 Mladotice  jsou  na  seznamu  obcí,  poplatných velehradskému  klášteru (Bočkova sbírka III., č. 155, str. 128) (Mladotsdorf)
1256 jsou opět  na seznamu obcí  (Mladoticz) -  klášter  velehradský  dával  biskupovi Brunovi  z každé vsi  deset denárů zlata  (Bočkova sbírka, č. 370, str. 372)
1261 je zde domněnka, že při  založení kláštera Smilheimu ve Vizovicích toho  roku došlo  k určitému přesunu  majetku či majetkoprávních  vztahů /viz  výše) mezi světským  panstvem a církví a Mladotice  přestaly být vázány  na olomoucké  biskupství  či  na velehradský  klášter.
1396 v té době drželi Brumov (a snad i Mladotice) Cimburkové (viz Slavičín),   po nich Podmanínští.
1484 to  již víme, že Mladotice  k Brumovu patřily, majitelkou  byla Elena z  Guth (viz  Slavičín), po ní  Jan Lomnický z  Meziříče. To se  již psaly  Dolní Mladotice (v místech dnešního domu Družba - sokolovny, autobusové  zastávky  na  nábřeží, dřevěné lávky přes Říku, domů  naproti  za  Říkou)  a Horní Mladotice (v místech  dnešní  části  Šabatec,   Luhačovská  ulice,  továrna  Prabos,  nemocnice  a fara).  (Bližší o  tom v  kapitole 3  - posuny,  stěhování  obcí).
1503 brumovské panství  (i s Mladoticemi) drželi Podmanínští,  Jiří Tarzcy z  Torysy, Jan Lomnický, Adam Lomnický a jeho děti (viz Slavičín).
1574 kupuje Mladotice Jan Skrbenský, po něm je Banffy, Minczenty,  Palaští,  z Čuder, Ledenický /viz Slavičín).
1657 Melichar Ledenický  prodal Horní a Dolní Mladotice  i s tvrzí (Slavičín měl jinou  tvrz) Karlu Kryštofu Oseckému  z Osečka (z Osecka)  za 4.800 zl.  1667 Melichar  Ledenický koupil  statek Klečůvku  a  pak  ji prodal  Františku Rejtinovi z Varjelit (viz dále).
1665 po zpustošení Mladotic při  tatarském nájezdu 1663 prodal Karel Kryštof Osecký  obě  Mladotice s tvrzí  a  s  dvorem  za  4.400 zl Mikulášovi Forgachovi  a koupil  si  Častkov   s  dvorem,  pivovarem   a  mlýnem   (u Uherského Brodu). Mikuláš Forgach  koupil též slavičínské léno a tak  se opět  Slavičín a  Mladotice  spojily pod jedním  panstvem. Při lánské  vizitaci  1670 se  uvádí část  Mladotic jako  samostatné panství, druhá  část Mladotic  patří slavičínské vrchnosti  - v obou  případech to však  byl  Mikuláš Forgach.
1687 koupil Slavičín  a Mladotice s pustým dvorem  František Jakub Rejtejn z Margelitt (rytíř z Varjelit - viz  Slavičín), již předtím 1681 koupil i  Hrádek. Měl 4 dcery: Anna Kateřina, provdaná z Říčan (viz dále), Johana  Kateřina,  provdaná  Winklerová  ze   Střelic  /viz  Rokytnice),  Marie  Kateřina,  provdaná  Poltzová  a  Polyxena  (Polexina)  Alena, provdaná z  Ulersdorfu  (Ulerštorferová).  František  Jakub  Rejtejn pak odkázal    (před 1730) své dceři Anně z Říčan Hrádek i obě Mladotice. Annin manžel  byl  Georg Adam  von Rzitzan,  1699 velitel  pevnosti Uherské Hradiště,  1723 generál.
     1696  je ve  slavičínských matrikách zapsána jako  kmotra nějaká  Anna  Kateřina Rejtinka z  Margelit, panna. Téhož roku též  jako kmotra  panna  Polexina Rejtinka z Margelit a kmotrem byl Jindřich ze Zástřizl.
     Již  1742 se  připomíná v  Hrádku nějaký  Antonín Bojakovský  a dědička   Rokytnice nějaká Josefa Podstatská /?/.
1743 Anna  z  Říčan  (1728  již  byla  vdovou)  odkázala  poslední  vůlí obě  Mladotice,  Hrádek a  svobodný dvůr  u Lipova  (u Strážnice)  Františku Karlovi  Bojakovskému z  Knúrova (Bujakovský,  z Knůrova,  z Korenova).   Byl to  biskupský rada a přísedící  nejvyššího soudu, pak se  však silně  zadlužil stavbou zámku v Hrádku.
1751 po  něm  držel  statky  jeho  syn  Jiří  Fridrich  Bojakovský z Knúrova  (Georg, Bedřich).  Jejich hodnota byla  13.600 zl.  Měl  mimo to i  léno  Malhotice,  Chvalkovice, Komárov  (u Přerova).  Jeho (druhá?)  manželka  byla Kateřina Žalkovská ze Žalkovic, příbuzná s Františkem Vincencem ze  Žalkovic, správcem  ve Slavičíně (viz  Slavičín 1767), ten  byl předtím  správcem  mladotického  statku  za  vdovu  Annu  z  Říčan  (viz  výše).  S  Kateřinou Žalkovskou  měli děti:  František Pavel  (nar. 1749), Anna    Nepomucena  (nar.  1751),  Jan  Nepomuk  (nar.  1753). 
     1763 prodal Jiří  Fridrich  Bojakovský krčmu  na Kolelači  Jiříkovi Machalovi  za 140  zl    s podmínkou,  že tam bude šenkovat  panský truňk a zisk  z něho odvádět   vrchnosti.  Jiří Bedřich  Bojakovský z  Knúrova je  podepsaný 1752 jako  svědek  na zakládající  listině  kaplánky  v Provodově. 
     Georg Fridrich  Bojakovský  z Knúrova  zemřel 30.5.1784  v  Malhoticích. Po jeho smrti  proběhlo složité dědické dělení, v závěti Jiřího Fridricha Bojakovského se vyskytují i  jména  Hauptman  Franz Bojakovský,  Oberleitnant baron    Johan Bojakovský, Generalmajor svobodný  pán Franz Bojakovský, i jakýsi  Josef  Bojakovský  z  Knúrova.  Například  Malhotice  držel 1877 - 1885   Ferdinand Bojakovský z Knúrova.
1784 Statek Hrádek, Mladotice a  Rokytnici zdědila jeho dcera Anna, provdaná  Podstatská z  Prusinovic. Její první  manžel byl František  Podstatský,  statkář v  Litenčicích, nar. 1732, zemřel  v Litenčicích 1787. Zanechal velkou knihovnu (díla německá,  latinská, francouzská, italská). Druhým  manželem byl František Maxmilián Jan Podstatský z Prusinovic, nar. 1751 ve Slavičíně (jeho děda byl Karel  Antonín, viz Slavičín 1719), v mládí  byl  prostým vojínem  za pruské  války, pak  byl poručíkem,  svatbu měl  1787, zemřel 1818.
     Anna Podstatská, rozená Bojakovská z Knúrova zemřela 1803  ve  Vyškově.  V  její  pozůstalosti  se uvádí zlato, drahokamy, skvosty, nádobí stříbrné, cínové, měděné, mosazné, plechové, keramické,  porcelán, sklo, oděvy a prádlo dámské i pánské, plátno, prostírání, ložní prádlo,  matrace, nábytek do 10  pokojů, zrcadla, obrazy, dřevěné  nářadí a  různé drobnosti, vše  v ceně  9.777  zl, spolu s  nemovitostmi    hodnota 24.301 zl.  Někde se  uvádí její jméno jako baronka Anna Podstatská -Tonsern, to   bude po některém manželovi, asi po  prvním, protože jejich syn Vilém se   psal Vilém Podstatský - Tonsern.
     Statek  Hrádek používal  pečetě (Der  Sigil Guth  Hradeck) se spojenými  erby: první  erb Bojakovský, druhý  Podstatský  (pokaždé  jiný, Anna byla  přece 2x vdaná za Podstatského). Viz dodatek této kapitoly - Erby.
1803 Mladotice, Hrádek a Rokytnici pak  zdědily jejich děti z 1. manželství: Vilém  František, Johana  Nepomucena  (1779   -  1841)  a  Františka Podstatská  (1783  -  1804),  provdaná  za  Michala Oczkaya, měli dceru  Sidonii.
     Vilém František Podstatský (nar. 1781, + 1833 v Brně) studoval medicinu  a  práva. Manželku  měl Terezii,  rozenou Kaschnitzovou  z Weinbergu (+ 1818  v Litenčicích),  měli děti:  Emilii, Žofii  (nar. 1817),  Růženu,  Jindřišku (nar. 1816), Františka (nar. 1810), Klaudia (1818 - 1867, byl novinář  a  spisovatel,  zemřel  ve  Slavičíně)  a  Viéma (nar. 1812 v   Litenčicích, + 1867 v Divnicích).
1805 (2.6.) dědicové Vilém a Johana prodali Mladotice, Hrádek a Rokytnici za 110.000 zl rytíři Janu Mannerovi. Jan  Nepomuk Manner se narodil 1773 a  zemřel  ve  Vídni  12.11.1826,   pracoval  ve  státních  službch  jako  zemědělský odborník, byl  svobodný. Jeho otec byl Raimund,  měl 4 syny: Jan Nepomuk,  Jan Michal, Wolfgang Raimund  a Karel, drželi velkostatek  Bohdalice  u  Vyškova.  Bratr  Wolfgang  Raimund  (Rajmund)  Manner byl  znojemským purkmistrem  a koupil 1815 (1835?)  návojenský statek (Brumov III.), manželku měl Barboru, děti Hugo a Felicie. Návojnou držel 1881 i
     1885 rytíř dr. Hugo Manner,  byl přísedícím Moravského zemského výboru,  měl řád železné koruny, zemřel 1910.
1808 (27.8.) koupil  od rytíře Jana Nepomuka  Mannera  statek  baron Karel  František Lederer (viz Slavičín 1830).  Rod Ledererů pocházel z Dolních   Rakous (Rittersfeld). Další osudy mladotick‚ho statku viz Slavičín.

                            H r á d e k

Nejstarší  zmínky o  Hrádku jsou  jenom domněnky,  fundovaní historikové  mi dokazovali, že první zmínka o našem Hrádku je až z roku 1503, kdy je Hrádek připomínán  jako   součást  brumovského  panství již s malým zámečkem (viz Slavičín 1500).
     Berte,   prosím,  údaje  z  předcházejících  let jen  jako zajímavost,   týká se  to jiných  osad jménem Hrádek, ne ten náš u Slavičína!  Např. 1408 bratři Adam a Dražek z Hrádku drželi nějaký majetek v Komni až do 1418. Zmíněný Hrádek byla tvrz (menší hrad) nad Komní, později zvaná Zuvačov, zničená za husitských válek. 
1503 viz Slavičín.
1533 byl na hrádeckém statku nápravník (t.j. man, ale nešlechtic) Martin
1535 a  1540 je na brumovských  listinách uváděn Vilém Kuna  z Kunštátu a na  Hrádku
1651 prodal Melichar  Ledenický (viz  Slavičín)  statek  Hrádek za  6.000 zl Kryštofovi  Majtinovi z  Ostrého Kamene  (Majthényi, Maitini,  Maytiny, Maiteny, z Ostrého Kamence, ze  Šarfenštejna). Byl to uherský šlechtic,  který si 1651 opatřil za 200  zl inkolát země Moravské (byl přijat mezi moravské šlechtice). Držel Hrádek se svojí ženou Zuzanou, rozenou Doczi z Nagi Lucze  (Dóczy, Doci, Docy, z Natluče).  Zuzana Docziová (+ 1679) držela též  dva dvory ve Starém  Městě a dům v  Uherském Hradišti. Její  otec držel Vizovice. Kryštof Majtin držel Hrádek až do své smrti 1669.
1669 po jeho smrti se uvádí na  Hrádku vdova  po něm Zuzana  Majtinová na  Vizovicích  (neměla  celé  Vizovice,  jen  část).  Její synovec Zikmund  Majtin (Majthényi)  je 1670 uváděn  jako poručník jejího majetku. 1677  vdova Zuzana  Majtinová odkázala Vizovice  Gervázovi Vilémovi z  Golena (z Gollen, z  Kolena), ten to na ní  vymámil podvodným způsobem: pozval ji  do  Vídně,  kde ji  držel  ve svém  domě, dokud se svého majetku    nevzdala.  Byl to  sekretář dvorské  kanceláře ve Vídni, ovládal různé   intriky  a tak  Zuzana darovala  statek státu,  ve Vídni  ho pak  lehce  a  hlavně levně Gerváz z Golena odkoupil. Zuzana zemřela 1679.
1679 Hrádek zdědila Marie Maxmiliána  Majtinová z Ostrého Kamene (Maytinová,    Majthényiová),  rozená  baronka  Dubská  z  Třebomyslic  (asi  manželka    Zikmunda Maitina). Statek byl v ceně 7.000 zl.
1681 Marie Maxmilina Majtinová prodala Hrádek Gervázovi z Golena (Gervazius  Vilém z  Gollena), viz výše 1669. Ten ho však hned  prodal za 5.000 zl  Františku Jakubovi Reitinovi  z Margelitt  (z Varjelit,  viz Mladotice  a Slavičín). Další osudy hrádeckého statku viz Slavičín.

                          D i v n i c e

1378 držel  biskupské divnické  léno Buzek  z  Vlachovic  a  Divnic (Buček, Buzko  de    Diwinycz). Držel i Vlachovice, Vlachovu Lhotu, Křekov, 1398 koupil část  Bohuslavic,  1416  i  druhou  část  Bohuslavic.  Jeho  otec  byl Petr z  Vlachovic,  matka Markéta (podruhé provdaná za Crhu z Drahotuš).
1437 držel divnické léno Buzkův syn Vaněk z Vlachovic
1456 složil biskupovi lenní slib na  Divnice Buzek z Vlachovic. Uvádí se i 1461, jedná se o Buzka z Vlachovic mladšího (viz Bohuslavice).
1481 získal Divnice a pak soudem od Ctibora z Landštejna osadu  Krátkou (zaniklá osada v areálu Vlárských strojíren) Jan z Vlachovic
1500 - 1520 drželi léno Divnice jeho děti Petr a Václav z Vlachovic společně (viz Bohuslavice).  1520  si  majetek  bratři  rozdělili,  Divnice (je uvedena ves Divice, rybník divinský) si  ponechal Václav Vlachovský až  do 1525, kdy Divnice dává bratrovi Petrovi (viz 1531  Bohuslavice).
1538 je stále na Divnicích uváděn Petr Vlachovský
1545 držel Divnice Jiřík Vlachovský
1550 držel Divnice Zikmund Vlachovský (to vše viz Bohuslavice)
1551 po  něm  drží  Divnice  Václav  Podstatský  mladší z  Prusinovic (viz Bohuslavice)
1561 od Václava Podstatského ml.  koupil divnické léno (+ Krátecko) šlechtic  chorvatského původu Ferenc Jakusič z Vrbova (z Vrbové, z Orbova). Měl 3 děti: Emerich (Burian) Jakusič z Vrbova a na Vršatci, Andryas (Ondřej) Ferenc  Jakusič  a  Dorota  Jakusičová  z  Vrbova. Ferenc Jakusič držel  ideální polovinu  svého majetku (viz Bohuslavice)  - v tom i  Divnice,  druhou polovinu držel jeho nevlastní bratr Damián Aranyany.
1580 Aranyanyovci prodali  svou ideální polovinu Vlachovic a ostatních  vsí (včetně  Divnic) brumovskému  Kavkovi. Kavka od biskupa odkoupil plná vlastnická práva na pusté Krátecko,  tyto pozemky pak již nebyly lenním majetkem, ale dědičným alodem.
1581 - 1588 je uváděn  na  polovině  Divnic po Aranyanyovi (v Kavkových  službách) nějaký  Kašpar Holcaur z Pulcenštejna  (Holcner,  Holcar, z Polcenštejna, z  Pulcejnštejna), měl  tam 12  poddaných, za  každého  platil  do  Olomouce  berni  19  bílých  grošů  ročně.
1588 prodal svou polovinu Divnic Emerichovi  Jakusičovi z Orbova (jsou v tom  určité nejasnosti, zapsal to však 1590 Jakusičův úředník Kašpar Hlaváč ze Sloupna, tím snad byly Divnice opět na chvíli sloučeny v jedno).
1592 půlku  Divnic však odkoupila Dorota Jakusičová z  Orbova (Jakusička, z Vrbova), provdaná  za rytíře Ference Serenyiho  z Malého Serénu (Franz, František, (Sereny,  Šereny, Šerieny, Schereny, z  Kis Seren). 1593 byl  František  Serenyi  přijat  za obyvatele  Moravy (byl  intabulován) jako společník své manželky na Divnicích, na tvrzi a městečku  Vlachovicích, na  vsích Bohuslavicích,  Kolelečku a  Rybníčku (obě  pak zanikly).  Na  manželčině majetku se  usadil  ze   svého  uherského  panství   píed    postupujícími  Turky. 1614  koupil světlovské  panství a  vasilské léno  (Světlov  měl cenu  50.000 zl,  někde je  uváděna cena  80.000 zl). Za stavovského  povstání  stál  na   proticísařské  straně,  po potlačení  povstání byl pokutován pouze ztrátou  1/4 jmění. Před větším trestem ho zachránili jeho synové Gabriel a  Pavel, oba byli  cisařští důstojníci a místo konfiskace majetku nakonec zaplatili pokutu 5.000 zl. Franz  Serenyi měl ještě syny Emericha a Michala. Fr. Serenyi zemřel 1621.
1596 Druhou půlku Divnic držel  rytíř Ludvík Tuchy¤ský z Tuchyně (Tuchinský.    1583 byl  úředníkem na Vlachovicích nějaký  Jiřík Tuchy¤ský z Tuchyně.  Tuchyně je hora na moravsko-uherských  hranicích a vesnice na Slovensku  u moravských hranic).
1598 je v Divnicích Albrecht Tuchynský.
1599 po  něm  držel  onu  polovinu  Divnic Jan  Bohuslav starší Janauer ze  Strachnova (Janaur). V letech 1594 - 1596  držel Nedachlebice a Zlámaný  Újezd (Zlámanec).
1600 po  něm tu byl opět Albrecht Tuchy¤ský (Tuchinský),  ten 1601 prodal  svoji    polovinu Divnic Františkovi Serenyimu a tak Divnice byly opět sloučeny.
1620 (?) zemřel nejstarší syn Františka Serenyiho Michal (Emerich + 1626), vdova  po Michalovi Žofie, rozená Bosňaková z Magyarbélu zdědila serenyiovskou   polovinu vlachovického  panství.  Další statky (viz  Nevšová)  zdědili synové Františka Serenyiho Pavel  Serenyi (nar. 1602, + 1667) a  Gabriel   Serenyi (nar. 1604, + 1664).    Gabriel  byl 1639  uherskohradištským  krajským  hejtmanem  a  radou  olomouckého biskupa,   rakouského  arciknížete Leopolda,  v letech  1648 - 1655 byl nejvyšším    komorníkem a v letech 1655 -  1664 moravským zemským hejtmanem (s platem    4.000  zl  ročně)  a organizoval  obranu země  před Turky. Jeho manželka byla  Kateřina (?) Zahrádecká,  Gabriel  jejím  prostřednictvím tajně  podporoval  Jednotu bratrskou,  rovněž jejich  dcera Anna  Marie nebyla  katoličkou.
1628 ves  Krátkou koupila rodina  vladyků z  Veselé (Wesseleny),  tehdy byla osada  ještě  osídlena, ale již 1649 (+ Žofie  Bosňaková) a 1651 (již Zástřizlové) je osada  uváděna jako pustá. V nedávné době tam stával  dvůr Krátecko, byly tam místní tratě Horní a Dolní Krátecko,  vše se nachází v areálu zbrojního  závodu Vlárských strojíren.
1637 (?) zdědila  Divnice  Žofie  Bosňaková - Serenyiová  z Magyarhélu (Sofie,  Bosňačka,  Bosnyaková,  z Veselé,  Wesselenyi,  z Maďarhél,  z Magyarbelu).  Její otec  Tomas Bosnyak  z Magyarhelu držel Veselí  na  Moravě,  získal  ho  za  válečné  služby v císařské armádě .
     Manskou  přísahu za  Žofii  skládal  24.2.1639 její  zmocněnec Melichar    Ledenický,    (ženy nesměly  vkročit do  biskupských komnat kroměřížského  zámku, stála  při  tom   na  nádvoří).  1638   prodala Vlachovice,  Divnice  si  s (dalším ?) manželem  Františkem  Wesselenyi  (+ 1642)  ponechali. Po jeho smrti zbyla jako  poslední svého rodu ( 1643 píše se na  Divnicích Jan  Gerdthouer, biskupský  dvorní kontrolor)  a po  její  smrti 1649 divnické léno odumřelo. Žofie zemřela a byla pohřbena na hradě Strečno, kde prý po stu letech uherští hajduci po otevření její rakve při loupení objevili její neporušené tělo, které je teď vystaveno v římském kostele jako sv. Sofie.
    1667 zemřel  nějaký Franz Weselenyi (Vešeléni),  přední zemský úředník,  spojenec Rákocyho.
1651 biskup přidělil odumřelé léno Divnice i pustou ves Krátecko Zdeňkovi ze Zástřizl ( ze Gastryzl) - byl v  Divnicích i s manželkou již 1650. 1668 dal v Divnicích  postavit na  návsi kamenné  sousoší, ke slavičínskému  kostelu  dal přistavit  obě boční  kaple a  1690 jeho  syn Bohuslav dal  přistavit ke slavičínskému kostelu novou věž. Zdeněk ze Zástřizl zemřel 1692 ve  věku 67 let na  svém statku v Kadlovicích  a byl pohřben vedle    své manželky Mariany ve slavičínském kostele pod schodem do presbytáře.
1693 držel divnické léno jeho syn Jindřich Bohuslav ze Zástřizl. Oba, otec  i   syn jsou pohřbeni ve slavičínském  kostele, rovněž je zde pohřbena Anna  Barbora ze Zástřizl, provdaná Chorinská  (na Těšínsku), zemřela 1721 ve  věku  65 let  (asi  příbuzná).   1695 měla  ve Slavičíně  svatbu Alžběta Terezie rozená ze  Zástřizlů, ženich byl baron Štěpán  Řečický z Řečic, svědci byli Jiří Petřvaldský z Petřvaldu a  baron František Forgáč. 1711 je uváděn na Divnicích baron Antonín Zástřizl. 
1729 odcházejí  Zástřizlové do Uherského Brodu a  Jindřich  Bohuslav  ze Zástřizl prodal  Divnice za 5.000 zl Maxmiliánovi Ludvíku  Hetzerovi z Aurachu,  byl to c.k.  rada  a  zemský  komoří  na  Moravě,  + 1737. Jeho manželkou byla Karolína, rozená  Dubská z Třebomyslic. 1733 (intabulace až 1744)  koupila návojenský statek (Brumov  III) za 16.000 zl.  (Po ní  zdědila  návojenský statek  a zámek  její sestra  Marie Františka až do 1753, po ní nejmladší sestra Antonie, provdaná Beissel z Gymmichu). Viz  též Bohuslavice 1733.
     Maxmilián Ludvík a  Karolína měli 4 děti: František  Josef, Anna, Marie Anna a  Antonie. 1737 zemřel ve  věku 22 let a  pohřben ve slavičínském kostele Karel  Hetzer z Aurachu  mladší, asi jeden  z bratrů Maxmiliána  Ludvíka Hetzera.  1758 byl pohřben ve  slavičínském kostele nějaký člen  rodiny Hetzerů z Aurachu v kojeneckém věku.
1749 držel Divnice jeho syn František  Josef Hetzer z Aurachu (+ 1771). Jeho  první manželka  byla Anna, rozená  Gerstmanová z Gerstenstele a měli 4 děti: Jan Nepomuk (nar. 1746),  František Xaver (+ 1747), Vincenc Josef  (+ 1817) a  Valburga, provdaná Liblinová. Jeho druhá  žena byla Josefa,  rozená Kescherová  ze Sonnenfelsu (ze Sonnenfeldu,  nar. 1726, + 1801),  jako vdova  pak byla zbavena  svéprávnosti a dána  do opatrovnictví pro marnotratnost. Měli  spolu děti: Emanuel  Kajetán (nar. 1770,  + 1771),  Alois (1763 - 1800), Johanes (nar.  1765, + 1801 v Brně, v pozůstalosti  bylo 3.700 zl), Antonín Adalbert  (1771 - 1772, pohrobek), Josefa (nar.  1766, provdaná  Ullrichová) a Františka, provdaná  Laulová, + 1780. Obě  malé  děti,  Emanuel  a  Antonín  nebyly  již  pohřbeny ve slavičínském  kostele,  jak  bývalo  zvykem,  ale  již  podle  císařského nařízení na  hřbitově.
1782 žili v Divnicích: Vincenc  Josef Hetzer (Hetcer), kurátor rodinného jmění, vdovy   Marie Josefa  a Marie Anna (obě  uvedeny i na listině  1751), Alois (19 let),  Johan (17 let) a  Josefa (16  let). Ovdovělá  matka Josefa žila v  Kroměříži. 
     Ve  slavičínském archivu  máme doklad  o nějakém  rytíři  Stahlovi, který v roce 1815 cestuje  z Francie do Italie, není zde však zmínka  o  Divnicích,  ani  jeho  celé  jméno,  1793  se  však uvádí na  Divnicích rytíř Filip Stahl (viz dále).
1817 (17.10.) zemřel v Divnicích Vincenc Josef Hetcer, kurátor jmění, v jeho  pozůstalosti se uvádí: malá hotovost,  nádobí, zařízení bytu - 4 stoly, 28 židlí,  2 křesla, 4  postele, 6 skříní  (psací, na šaty,  na nádobí) - vše  v hodnotě 1227  zl. Původní  zámeček  v Divnicích byl  v té době  malý, přízemní, 5 obytných místností.  Vincenc Hetzer byl svobodný, měl  přes 70 let.
1818 koupil  Divnice za 6.960 zl  rytíř Filip Stahl (ze  Stahlu, ze Stahlů), nar. 1760.  1799  byl  krajským  hejtmanem  v Čechách (Loket), později  tajným  radou,  Hochkanzler  (dvorní kancléř,  někde psaný  Hofkanzler),  zemřel  1831 ve  Vídni. Měl  manželku Viktorínu,  rozenou Bianchi. Měli děti: Anton (nar. 1808), Fridrich, Josef Alban, Kateřina, Johana.  Filip Stahl  se však  na Divnicích  uvádí již  1793 (slavičínský  archiv, viz  výše).
1829 od Filipa Stahla (ještě však  působil v Divnicích) převzal Divnice jeho  syn Anton Stahl,  potom jiný syn  rytíř Josef Alban Stahl, legační rada, měl papežský řád sv. Řehoře.  Jeho manželka byla Polyxena von Türchheim (Polyxina, Polyxenie, Türkheim),  zemřela 1857   ve věku  60 let  a je  pohřbena ve Slavičíně.  Její otec byl Ludvík von  Türkheim, byl dvorním lékařem ve Vídni, matka byla  Angelika, rozená Reinerová.  Josef Alban a Polyxena  měli děti: Ludvík,  Marie, Viktorie, Josefka  (1840 - 1907) a Filip, ten  zemřel jako pětiletý (záškrt) a  je pohřben ve Slavičíně. Josef Alban Stahl zemřel 23.6.1864, měl 61 let.
1864 po  jeho smrti držela  statek vdova a  poručníkem nezletilých dětí  byl rytíř Anton Stahl. (U slovenských hranic je malý lesní zámeček, patřící  brumovskému panství - Antonstahl ?)
1872 držel divnický statek poslední z  rodu Stahlů (ve Vídni jsou však ještě  1895  příbuzní:  Filipp,  rytíř  von  Stahl,  adjunkt zemského soudu, a  Oscar, rytíř von Stahl,  generální představitel společnosti pro životní  pojištění ve Vídni) baron Ludvík Stahl, nar. 1846, + 25.3.1931 v Ober - Aspang u Vídně, botanik.
1893 Ludvík  Stahl  prodal  divnický  statek  za  doživotní rentu  Arnoštovi Ledererovi  -  Trattnern  (viz  Slavičín).  Doživotní  rentu si vymínil  Ludvík Stahl pro sebe a pro své svobodné sestry Viktorii (+ 1926 v Ober - Aspang)  a Josefku (nar.  1840, + 29.11.1907  v Divnicích), do  renty  bylo započítáno denně  7 litrů mléka, ročně 160 m3  dřeva na topení, 18 hl obilí  a 37 q  brambor, dále divnický  zámek jako doživotní  obydlí.  Arnošt  Lederer dále  přebral všechny  jeho dluhy  a vyplatil  divnický  statek z lenního závazku olomouckého biskupa. Dvůr Krátecko byl zrušen.  Pamětníci  vzpomínají,  že  baron  Ludvík  Stahl  a  jeho  sestry  byli  lidumilové,  že od  něj hrkáči  na velikonoce  dostali každý při každém  hrkání krejcar (za den to bylo každému několik krejcarů), jeho svobodné  sestry  pořád  pletly  ponožky,  šály,  rukavice  a  potom to na vánoce    rozdávaly  dětem a  když chodili  společně na  vycházky, tak  rozdávali dětem  bonbony.  Po  převratu  1918  se  Ludvík  Stahl  se svou sestrou Viktorií odstěhoval do Rakouska (Ober  - Aspang), kde žili velmi nuzně. Pozdější  majitelé slavičínského statku (Wichterle)  jim sice posílali  smluvenou rentu,  ale to bylo  na nové finanční  poměry málo a  tak prý   prodávali nábytek a co se dalo.
Od té doby majitelé divnického statku i zámečku viz Slavičín.

                             B o h u s l a v i c e

1365 první písemná zmínka o Bohuslavicích pochází z té doby, kdy patřily k zeměpanskému majetku a v tom roce dal moravský markrabě některé vsi, mezi nimi Šanov i Bohuslavice pánům ze Šternberka. Členem této velmi rozsáhlé rodiny byl Aleš  (Albrecht) ze Šternberka. Jeho otec  byl Albrecht  ze  Šternberka  na  Úsově,  matka  byla  Eliška  z  Landštejna.  Alešova manželka  byla  Anežka  z Potštejna, měli jedinou    dceru  Elišku. Aleš  ze Šternberka držel hrad  Starý Světlov  (k němu  tenkrát patřily  Bohuslavice), dále Zlín,  Čejkovice, Boršice, Vnorovy.    Aleš zemřel 1383  (? 1384), Starý Světlov zdědil  jeho bratr Vilém (viz  Bohuslavice  1385 a  Šanov 1360).  Bohuslavice jako  manskou ves  držel Pešík ze Zákřovic, man Aleše ze Šternberka.
1371 držel Bohuslavice Bušek z Drahanovic
1385 Vilém  ze  Šternberka, dědic  Starého Světlova,  zapsal Bohuslavice i s  dvorem svému  služebníkovi Oldřichovi z  Drahanovic (již pak  nepatřily Starému Světlovu)
1386 Oldřich z Drahanovic a Bohuslavic dal část majetku připsat své manželce  Sovce (Sofia, Žofie). Měli syna Jana.
1398 vdova po něm Sovka prodala svůj díl Buzkovi z Vlachovic (Bušek, Buček). Buzkova  manželka  se  jmenovala  Anna,  jejich  dcera  byla Elška, syn  byl Vaněk (Václav).  Buzek z Vlachovic (starší!) držel i Divnice (1378),  Křekov, Rudice, 1412  přikoupil od Mikuláše z Rankovy Lhoty celou Rankovu Lhotu i s dvorem (nynější Vlachova Lhota). Buzek z Vlachovic byl  stoupenec husitů, za  husitských bouří zabral  z majetku    vizovického kláštera vsi Milenov a Rybník (později zanikly).
     Otec Buzka z Vlachovic byl Petr (Pešek) z Vlachovic (1350), matka byla  Markéta, 1371 podruhé vdaná za Crhu (Cyrila) z Drahotuš.  Druhou  část Bohuslavic  (asi již  tenkrát byly  rozděleny Říkou na dvě části)  držel její  syn (Sovčin) Jan  z Drahanovic.
1416 Buzek z Vlachovic koupil od  Jana z Drahanovic i druhou část Bohuslavic i s  dvorem, mlýnem a  rybníkem. Tehdy byl  v Bohuslavicích i  svobodný mlýn (směrem  k Popovu). Buzek se  uvádí ještě v roce  1420, kdy prodal  Rudice  a  někdy  brzy poté  zemřel. Po  smrti Buzka  z Vlachovic  držel  statky jeho syn Vaněk z  Vlachovic (Václav). 1439 spravoval i Biskupice  a opět i Rudice.
1447 držela Bohuslavice,  Vlachovice  a   Rankovu Lhotu  vdova po  Vaňkovi z  Vlachovic  Markéta  ze  Záhorovic  Její  děti  byly: Buzek (vnuk Buzka staršího -  1398), Jan a  Petr z Vlachovic  (jiný Petr z  Vlachovic byl  jejich praděd - 1350).
1449 se již  na  Bohuslavicích  uvádí  nejstarší  z bratrů  Buzek z Vlachovic (Bušek,  mladší!). Se  svými přáteli  - sousedy  (Jan Popovský,  Ondráš Slavický /?/, Aleš z Bylnice, Jan z Petrůvky /viz Petrůvka/ a Ondřej z Bojkovic) podnikali loupežné‚  výpravy do Rakouska, v roce 1453 dokonce vypověděli nepřátelství  samotnému králi  Ladislavu. Roku 1455  byli při nájezdu do Rakouska zajati a vězněni  ve Vídni, po propuštění  se  však vrátili.  1456 získal  Buzek  z  Vlachovic Divnice,  1465 i  s bratrem  Janem  koupil  pustou  ves  Kolelek  (mezi  Vlachovou Lhotou a  Křekovem). Buzek zemřel 1466.
1466 Dědicem  panství se stal jeho  bratr Jan z Vlachovic,  patřily mu kromě  Bohuslavic i Vlachovice, Vlachova Lhota, Divnice, Rybník (pustý), Šanov,  Milenov (pustý),  Krátká  (tu  koupil  1481  od Ctibora z Landštejna),  Křekov,  Biskupice, Rudice,  Polichno (  to koupil  již 1499 od Buriana z Vlčnova),  Újezdec, Těšov, Uhřice, Zákřov,  Kolelek (pustý, koupil ho 1466 od Matěje ze Šternberka a  na Lukově). Jeho manželka byla Kateřina    Ořechovská  z Honbic,  měli 4  syny a  2 dcery:  Petr, Václav, Zikmund, Jiřík, Johanka a
     Mandalena. (V  literatuře i  v pramenech  bývá někdy obtížné se vyznat, vyskytují se Vlachovští stejného jména - Jiřík, Jan, Václav, Jaroslav, Petr - pozor!).
     Jan z Vlachovic měl časté spory se sousedy, často se vůči nim dopouštěl  i  násilností. Soudil se s Vizovicemi o pusté Haluzice, též s brumovským panstvem  pro své  vpády na slavičínské statky, měl vleklé spory se  světlovským  pánem Ctiborem  z Landštejna.  Sousedé mu  však tyto vpády  opláceli, touto drobnou loupežnou válkou  zdejší lid dosti trpěl. Jan z Vlachovic zemřel 1500 (někde se uvádí 1501).
     Jeho dcera Mandalena se provdala 1516 za Václava Janauera ze Strachnova (viz Divnice 1599 - příbuzný). O druhé dceři Johance je zmínka v letech  1520 a 1552.
1501 Po smrti  Jana Vlachovského po dobu nezletilosti  synů spravoval statek jejich strýc Václav O©echovský z Honbic.
1508 převzal   statek  Petr  Vlachovský  (byl   nejstarší).  Jednalo  se   o  Vlachovice, Bohuslavice, Divnice, Křekov,  Lhotu (asi Vlachovu), Těšov, Biskupice, dále o  Rudice (ty však 1515 prodává) a  Újezdec (ten drží v  letech  1514 -  1517), celkem  tam bylo  131 usedlých hospodářství, tři  byly pusté.
     Druhorozený syn Zikmund  Vlachovský (viz Divnice) se o  majetek se svým  bratrem Petrem soudil v letech 1517 - 1518.
1520 (1519?) si všichni čtyři bratři majetek rozdělili:
     Petr z Vlachovic si nechává Vlachovice s tvrzí, Vlachovu Lhotu, Křekov,  pustý Kolelek a ves Pivín (1527 dává Pivín Janovi z Pernštejna).
     Václav z Vlachovic (Vaněk) dostal Bohuslavice (do 1531), Oujezd, Těšov,  pustý Zákřov, pusté  Uhřice, Divnice a Popůvkeř (do  1535, dnes Popov). Poté se věnoval  vojenské kariéře, ještě však 1535  se soudí o Popůvkeř  s Burianem  Šelndorfem z Hornšperku  (viz Nevšová). Václav z Vlachovic zemřel 1537 v  bitvě s Turky u Djákova (u  Oseku). Jeho manželka nebyla šlechtična, pouze  měťanka z Uherského Brodu  Markéta Žampachová (o ní  zmínka ještě 1551). Děti asi neměli.
     Zikmund z  Vlachovic držel Biskupice,  Polichno, Velký Ořechov,  zemřel  1559.  Jeho  manželka  byla  Magdalena,  měli  tři syny: Jan, Jindřich, Jiřík. V  držení majetku zde  docházelo ke změnám  (děděním, vzájemnými  výměnami).
     Jiřík z Vlachovic jako nejmladší  bratr dědil až  po smrti nejstaršího Petra Vlachovského.
1531 Václav Vlachovský předává své panství (kromě Popovakře, viz výše) svému  bratrovi Petrovi  z Vlachovic, ten drží  vlachovické statky a biskupské  léno Divnice. Hospodařil úpadkově, v roce  1538 měl již u osmi věřitelů dluh 1.175 kop grošů. Asi z této příčiny v roce 1541 držel vlachovický statek v zástavě Vít Bartodějský (viz Slavičín 1644). Petr Vlachovský v letech 1523 - 1532 zasedal v Moravském zemském sněmu jako zástupce    rytířů (bylo jich jen 9 z celé Moravy). Jeho první manželka byla Margareta (Markéta)  z Myslibořic (1516,  od ní měl  Pivín), podruhé se oženil se starší, již dvakrát ovdovělou  Kateřinou  Ořechovskou z Doloplaz, tím přiženil ke svému majetku ves Ořechov (u Bzence). Petr Vlachovský zemřel bez dětí asi 1542.
1542 zdědil  zadlužené statky (v  tom i Bohuslavice)  Petrův nejmladší bratr Jiřík  z Vlachovic, 1547 - 1562 drží i Újezdec. Jeho manželka  byla Kateřina,  měli dva  syny -  Jaroslav a Petr - a šest dcer. Po smrti Jiříka z Vlachovic 1562 zdědili  synové zadlužený Újezdec (1571 připadl věřiteli Jetřichovi z Kunovic - viz poznámku níže u 1549).
1544 v  té době spravuje zadlužené  statky (asi jako dlužní zástavu, ale bez Divnic) rytíř Michal Záviš Bítovský ze Slavíkovic na Krakovci (Záviše,+ 1577)  se  synem  Erazimem.  1546  -  1549  se uvádí na Vlachovicích a okolních vsích  nějaký Bernart Vrahovský z  Vrahovic, asi  tam byl dočasně, snad to  byla jen zástava na  zadluženém statku  (soudil se   s Adamem z Lomnice a na Brumově).
1549 (zápis  v zemských deskách je  však až 1554) prodává Jiřík z Vlachovic tvrz  a ves  Vlachovice, Lhotu,  Křekov, Bohuslavice  a pusté Kolelecko Václavu  mladšímu  Podstatskému  z  Prusinovic  (viz  Slavičín). Byl to ručitel  na jeho velké dluhy, 1551 má  i  Divnice. 1556 se postaral  o povýšení Vlachovic na město královskou listinou.
     Pozor na záměnu jmen: jiný Jiří z Vlachovic, syn Zikmunda Vlachovského drží Biskupice,  Těšov a pusté  Kolelecko, 1546 je  uváděn jako úředník  pana Jetřicha z Kunovic, pána Uherského Brodu (viz Petrůvka).
1558 držel  Vlachovice a Bohuslavice Václav  Podstatský starší z Prusinovic, sudí  práva menšího  v Olomouci,  držel i  Osvětimany, Medlovce  a část  Buchlovic.
1561 (někde se uvádí 1566 - asi  zápis  do  desek)  od Václava staršího  Podstatského  koupili jeho  statky (i  Divnice) dva  uherští šlechtici, přijatí  do řad  moravské šlechty  (byli to  nevlastní bratři):  Damián  Benjamin Aranyany (Damiján, Zaranyani,  z      Aranyani,  Aranyady) a Ferenc  Jakusič z  Orbova (Jakušič, z Orbové,  z Vrbové, z Vrbova,  ze Zorbova), byl chorvatského původu, byl velitelem protiturecké pevnosti Rábu (viz  Divnice), sídlili na hradě Vršatec.  1570 měli spory s brumovským pánem Kafkou o hranice s Haluzicemi.
1572 po nich  vlachovské  panství  drželi dědicové Emerich, Petr a Abraham  Aranyany (1579 drželi  i Popov) a dědic (syn Ference Jakusiče) Emerich Jakusič  z Orbové  a na  Vršatci. Měl  ještě bratra  Andryáše a  sestru  Dorotu, ti však byli ještě nezletilí.
1575 došlo  mezi držiteli vlachovského panství  k rozdělování. Podle smlouvy  se tvrz a městečko Vlachovice s kostelem, dvorem a pivovarem rozdělily  na ideální poloviny, rovněž tak byly rozděleny Bohuslavice a Divnice.
1580 Emerich,  Petr  a Abraham  Aranyany prodali  svou  ideální  polovinu vlachovského panství brumovskému Zdeňkovi Kavkovi (viz o něm dále). Ten 1580 též odkoupil od biskupa  plná vlastnická práva na polovinu pozemků pustého  Krátecka, tyto  pozemky pak již nebyly  lenním majetkem,  ale dědičným, alodním. 1589 tuto brumovskou  polovinu vlachovského statku držela Alžběta ze Šternberka (jen dočasně, Kavka ji dlužil).
1592 bratři Emerich a Andryáš Jakusič z Orbova a na Vršatci prodali svojí sestře Dorotě  Jakusičové, provdané za Ference  Serenyiho (viz Divnice) tvrz a polovinu městečka Vlachovice, polovinu Bohuslavic, Křekov, Lhotu  a pustou ves Kolelek za 3.800  zl. Předtím 1588 zcelili Divnice, ty pak dostal jako biskupské léno Ferenc Serenyi 1592.
     V té  době byl na  svobodném mlýně pod  Bohuslavicemi Jakub Kobylský  z  Kobylího (Benedikt Palaští na Slavičíně měl ženu z Kobylího).
     Emerich Jakusič z Orbova a na Vršatci byl někdy v té době (tento údaj je však sporný!) též zástavním majitelem brumovského  panství i hradu  Trenčína. Někde je  uváděn 1596 nějaký Emerich Forgáč též jako zástavní držitel Brumova. Emerich Forgáč totiž toho roku koupil od Johanky Trčkové (viz dále) její práva k hradu Brumov. Toho  roku obvinil Emerich Forgáč  brumovské poddané z rebelie, ti  podali  zemskému  hejtmanu  Frydrychu ze  Žerotína svou supliku.  Zjišťovat poměry  na panství přijel Bernard Drnovský z Drnovic, Forgáč byl pak biskupem i hejtmanem napomenut, aby své poddané nesužoval. Toho roku Emerich  Forgáč si vypůjčil 300 zl od  Kateřiny z Minczenty  (viz Slavičín), za to ji podstoupil svoji zástavní držbu brumovského majetku    (poloviny  vlachovského) do 1598. 1597  Emerich  Forgáč svá práva na brumovský  hrad  prodal  Mandaleně z Lomnice (viz  dál, též Slavičín 1571),  ta Brumov  držela do  své smrti  1599. 1602  měl Emerich Forgáč z Gymeše, na Komnaticích a na  Brumově  opět  spor  s brumovskými  poddanými. Tenkrát byla na Moravě velmi složitá politická situace (viz  kapitola 1), Jakusič  měl z toho sváry s  majitelem Brumova Kavkou (viz dále).
1600 polovinu Bohuslavic a polovinu rolí na pustém Krátecku koupil od Františka Serenyiho  (manžel  Doroty  Jakusičové) Jan Kavka z Říčan (Kafka). Tento údaj je však také sporný.
     Něco o  rodu Kavků: Janův strýc  Zdeněk Kavka z Říčan  držel Vizovice v  letech 1567  - 1578 (pak je  prodal), 1574 je uváděn jako pán na Novém Smilheimu (obnovený klášter ve Vizovicích), již 1567 měl spory se svými poddanými i s měšťany, např. spory  kovářů o pálení milířů, spory ševců o loupání kůry na tříslo, nutil k robotám soukeníky a nechal  zbořit obecní mlýn a  pivovar. Od roku 1573 byl  hejtmanem hradištského kraje, dělal poručníka nezletilcům Zikmundovi  a Václavovi Nekešovi na Vsetíně a na Lukově. Jeho otec byl  Heralt z Říčan na  Švihově, + 1562. Zdeněk Kavka byl ženat  s Apolenou   Tetaurovou, podruhé  byl ženat  s mladou  bezdětnou vdovou po Janu z Lomnice Johankou Trčkovou z Lípy, která měla zajištěno  doživotní  užívání hradu a panství  Brumova.  Skutečnou majitelkou Brumova však byla Mandalena z Lomnice (Magdalena), provdaná  za vévodu  z Münsterberka lotyšského  původu (viz Slavičín),  ta Brumov    prodala 1574 Zdeňkovi Kavkovi (ale ještě v letech 1593 -1598 se o svá  práva  hlásila). Ten  prodal 1578  Vizovice a  nechal si  jen Leskovec,  Polanku, Drnovice, Vysoké Pole, Újezd, Loučku, Slopné a pusté Haluzice. To vše připojil  k brumovskému panství (hrad a  město Brumov, Klobouky, Bylnice,  Štítná, Jestřabí,  Vrbětice, Lipina,  Smolina, Tichov,  Horní a  Dolní  Lideč,  Lačnov,  Lužná,  Střelná,  Ščudlov,  Příkazy,  Poteč, Návojná, Malá  Lhota, Nedašov, Senice,  Francova Lhota, pustý  Kuchavec a Lomensko, manská ves a tvrz  Mirošov). 1579 se jim narodil jediný syn  Přemysl,  ale  za  dva  roky  zemřel.  1582  byl Zdeněk Kavka zastřelen neznámým pachatelem u Zádveřic na svém  bývalém vizovském panství (asi msta za bývalé příkoří). Dědici  Mikuláš (někde uveden Michal) a Heralt (jeho bratři se  svými dětmi) a Jan (jeho synovec)  byli na Brumově jen  krátkou dobu, 1604 jejich dědické podíly 20.000 zl jim vyplatil a hrad koupil synovec Zdeňka Kavky Jan  Kavka (v zemských deskách intabulováno až 1604). Vdova Johanka Trčková zbohatla spekulacemi při zakupování majetku po bělohorských emigrantech. Žila  na brumovském hradě dále, 1584 se provdala  potřetí za Poláka Kryštofa Zborowského  ze  Zborovic a na  Ritwianech /je uváděn na Brumově ještě 1589, byl prý velmi tvrdý na své poddané,  stěžovali  si  na  něj  u  biskupa). 
        Jan  Kavka z  Říčan měl  panství i  v Čechách. Manželka  byla  Benigna  z Lobkovic  (+ 1625),  svatbu měli  1606, měli  5 dětí: Jan František (+ 1642),    Beatrix Johanna (+ 1681), Ludmila Benigna (+ 1672), Anna Eusebie a  Kunhuta (jeptiška). Jan Kavka byl nekatolík,  z kariéristických důvodů  se však dal  ke katolíkům (viz kapitola 1).
 1608  byl Brumov Kavkovi zabrán z  politických  důvodů při konfliktu císaře  Rudolfa II. a jeho bratra Matyáše. 1619 byla na jeho majetek provedena  znovu konfiskace  při stavovském povstání, tehdy měl  na brumovském panství 1110 osedlých a  na  vlachovském panství 58  osedlých poddanských rodin.  Z tohoto měl povinnost 5 zbrojných koní (Gildpferd -  peněžní částka, viz kapitola  15). 1620 mu byl sice majetek vrácen, 1621 mu  hrad obsadili  zbouření Valaši (viz kapitolu 1),  tak Kavka raději  brumovské panství 1622  prodává  Petrovi  Apponyimu (nebo Pavlovi ?).
     1614  byl  Jan  Kavka z  Říčan,  na  Broumově  /?  asi nedopatření písaře, správně patří na Brumově) a na Vlachovicích  v poselstvu k císaři do Lince (stěžovali si na uherské vpády). 1624 Jan  Kavka  z Říčan  žádá císaře  o přidělení  panství po Janu z  Kunovic,    zdůvodňuje to jako rekompenzaci škod utrpěných  během války. Tyto statky  však získal Gundakar  z Lichtenštejna (viz  Nevšová 1625).
     Jan  Kavka z  Říčan zemřel   na Karlštejně  1643 (hrad  Karlštejn držel v zástavě - 50.000 zl - již od 1626, jeho dědic pak až do 1705).
1622 prodává Jan Kavka z Říčan brumovské panství Pavlu Apponyimu z Nagy Apponu (u Nitry, + 1626), po něm je majitelem jeho bratr Petr Apponyi.
1626 Petr Apponyi odkázal brumovské panství (v tom je stále zmíněná polovina  Bohuslavic)  Mikuáši Forgáčovi (Forgach)  a  jeho ženě  Ester, rozené    Bossanyové. Mikuláš  Forgáč byl plukovníkem,  bojoval proti Dánům.  Měl syna a pět  dcer (o nich zmínka dále). Syn  František zemřel ještě před  smrtí svého  otce, je o něm  zmínka na listině 1644  při dělení majetku  mezi sestry Forgačovy.  Mikuláš Forgáč zemřel 1636.
     (zde pozor na jiného Mikuláše Forgáče - viz Slavičín,  který 1665 kupuje slavičínské  léno a  zemřel 1666.   Dále se  v písemnostech  uvádí žena  Mikuláše Forgáče baronka Jana Barbora  Petřvaldská, ovdověla a vzala si barona  Offrediho -  Pohořelice -  syn z  prvního manželství  František Leopold  Forgach,  starší syn Fridrich Forgach -Březolupy,  Dolní Moštěnice - bádání ve starých písemnostech je často svízelné!).
     Toho  roku (1626) zemřel  Emerich Serenyi,  syn  Ference  Serenyiho (měl čtyři  syny: Emerich,  Michal, Pavel a Gabriel),  dědic poloviny vlachovického  panství, po něm  toto zdědili jeho bratři Pavel a Gabriel. Za Serenyiů  byl  zřízen v místech  pusté  vsi  Krátká  panský dvůr, později zvaný Krátecko (zmínka o něm i 1838,  objekty dvora ještě sloužily i v areálu  zbrojovky za II. světové války i dlouho po ní).
1628 dědicové po  Františku Serenyim Pavel a Gabriel  Serenyi (viz Divnice a    Nevšová) prodali druhou část panství, to je polovinu Vlachovic s tvrzí,  mlýnem,  pivovarem a ovčírnou, polovinu  Bohuslavic a Krátecka, Křekov a  Lhotu  (asi Vlachovu)  za 10.000  zl Žofii  Serenyiové z  Magyarhély (z Magyarbélu), rozené Bosnyakové, pak  provdané Wesselenyiové,  nyní vdově  po Michalovi Serenyi (viz Divnice).
     Žofie Bosnyaková zemřela na svém panství v  Horních Uhrách (Slovensko) a byla pohřbena  na hradě Strečno.  O jejím dalším osudu - prý , (podle starého katolického časopisu) viz Divnice 1637.
1635 Ta zdědila nějaké panství na Slovensku (Horní  Uhry) a 1638 své vlachovské  panství  (kromě Divnic)  prodala za  9.000 zl majitelce brumovského panství hraběnce  Esteře Forgáčové (Forgachová, Forgatčová, lidově nazývaná Farkaška),  rozená  Bossanová,  (Bossanyová, Bošanová) z Velkého Bossanu, vdova po Mikuláši  Forgachovi. Ester Forgáčová velmi tvrdě vykořisťuje  své poddané, množí  se případy sbíhání  poddaných ze svých gruntů,  hlavně na biskupská léna. Ester Forgáčová zemřela v Pavlovicích  u Hustopeč 1659. Velké Pavlovice pak zdědily její dcery (Ester, Judita, Žofie, Eva, Marie), držely  je společně až do 1668, kdy je odkoupil  za 20.000 zl  rytíř Václav Bernart  Bartodějský z Bartoděj (syn Václava Bartodějského, viz Slavičín 1644).
     Žofie Bosnyaková - Serenyiová si ponechala pouze biskupské léno Divnice až do své smrti. Obě části Bohuslavic se tedy opět spojily v brumovském  panství.
1659 (v zemských  deskách  zapsáno  až  1662)  si  celé  brumovské  panství rozdělilo mezi sebe 5 dcer Estery Forgačové (jejich bratr František již  nežil):
     1. díl - Ester Forgačová mladší  (zemřela jako nemajetná 1708 ve Vídni)  měla část  Brumova a Klobouk  (Valašských), Bylnici, Návojnou,  Nedašov, Nedašovu Lhotu, Příkazy, Študlov, Střelnou.
     2. díl  - Judita Eleonora,  provdaná Tatenbach -  Reinstein (Tatenbych, Tattenbach),  měla  část  Brumova  a  Klobouk, Štítnou, Popov, Jestřabí, Křekov, Bohuslavice, Lipinu, Poteč.
     3. díl - Žofie, provdaná  hraběnka  Frangipani  z Trsatu  (Frangepani, Frangipagi, z Tersače) měla část Brumova a Klobouk, půl Újezda a  Vlachovic, Vrbětice,  Vlachovu Lhotu, Vysoké Pole, Loučku, Slopné, Dolní Lideč (dnes Lidečko), též mlýn v Bohuslavicích.
     4. díl - Eva, provdaná  Erdödyová měla  část  Brumova  a  Klobouk,  půl  Újezda  a Vlachovic,  Drnovice, Horní  Lideč, Francovu  Lhotu,  Senici. Byla ze všech sester nejstarší.
     5. díl - Marie, provdaná Illyesházyová  (Ilešházy) měla  část Brumova a Klobouk,  Mirošov,  Smolinu,  Tichov,  Lačnov, Pulčín, Lužnou,  Polanku a Leskovec.
     Hrad  Brumov si  nerozdělily, jenom   místnosti k  užívání a  střechy k opravám, ve společném užívání byla kaple a prachárna, valcha a obora.
1661 Judita prodala  svůj díl sestře Esteře, která  si však vypůjčila peníze od sestry Marie  Illyesházyové (+ 1684), takže vlastně byl  1. a 2. díl  spravován společně s 5. dílem Marií a jejím manželem Jiřím Illyesházym. Hrabě  Jiří  Illyesházy  (Ilešházy)  byl  hlavním  županem  trenčanským a  liptovským, držel i vsetínské  panství. Byl  původně evangelík, pak horlivý katolík, byl podezřelý z účasti na spiknutí v Uhrách a ze styků  s Tökölym, 1680 byl na  vsetínském zámku zajat, vězněn na bratislavském   hradu,  ztratil  trenčanské a  liptovské tituly,  po  roce  byl  však    propuštěn  a tituly  župana mu  byly vráceny.  Zemřel 1689 bez potomků, celé panství  i funkce zdědil jeho  bratranec hrabě Mikuláš Illyesházy,  držel  i  panství  Dubnica.  Byl  hlavním  kancléřem  vídeňské  uherské  kanceláře. Manželkou byla Alžběta Balašová, hrabě zemřel 1724.
1674 byl soudně  předán celý   2. díl  brumovského  panství  (i Bohuslavice)    rytíři  Janu  Gabrielovi  Selbovi  (+  1679),  manželka  byla  Kateřina  Mozerová,  měli 6 dětí. Dědici se stali  syn Jan František Selba (+ 1705), manželka byla Juliána Žofie Althanová,  měli také 6 dětí. Po něm dědil jeho syn Jan Karel  Selba a  jeho sestřenice  Arnoštka (byli to    manželé).  1733 prodali  návojenský statek (Brumov  III)  Kateřině  Hetzerové  z Aurachu (+ 1745) za 16.000  zl, její  dcery byly  Marie Maxmiliána, Marie  Františka, Anna Marie a  nejmladší Antonie, provdaná  Beisselová z Gymnichu (+ 1773),  ta 1753 převzala návojenský statek. To uvádím z důvodu častého výskytu  těchto jmen při studiu divnického léna - složié dědické vztahy.
1719 v  Bohuslavicích  se  uvádí  nějaká  její  Milost Revayka /!/.  Uherští    šlechtici Revayové z Revay drželi 1584 Bzenec.
1729 Jan  Karel  a  Arnoštka  Selbovi  prodali  svůj díl brumovského panství    (i s Bohuslavicemi) hraběti Josefu Illyesházymu (ten již od 1724 zdědil svůj díl brumovského panství po otci Mikuláši, viz výše).
     Ostatní díly brumovského panství prošly předtím i poté celou řadou změn    v majetkov‚ém držení. Tak například část brumovského panství získal 1860   Václav  Bernart Bartodějský  (syn Václava  Bartodějského, viz  Slavičín 1644),  majitel několika  statků na  Moravě. Brumovské  panství po  něm  dědili jeho 4 synové. Tento rod dosud žije v Maďarsku.
 1760  hrad Brumov  vyhořel (při  tom shořel  vrchnostenský archiv), byl  však obnoven,  1820 vyhořel podruhé,  v letech 1826-27  byl definitivně  opuštěn a pak  již zpustl (stal se zdrojem  stavebního materiálu, např.  1888 se z hradebního kamene stavěly pivovarní sklepy.
     K Bohuslavicím patřila tenkrát i nějaká louka v Divnicích.
1766  zdědil majetek (označován jako Brumov I)  syn Josefa Illyesházy (+  1766) hrabě Jan Baptista Illyesházy  (Křtitel), držel i Vsetín, Tovačov a  Vizovice. Manželka byla Sidonie Bathyany (po ní  pojmenovaná osada a  sklářská huť Svatá Sidonie, založená 1788). Zemřel 1799.
1799 po něm dědil jeho syn  Štěpán Illyesházy. Byl doktorem svobodných umění  a  filozofie, 1800  županem  trenčanským  a liptovským,  1801 císařským  tajným radou, měl nejvyšší titul - rytíř zlatého rouna. V zámku Dubnici měl velkou  sbírku obrazů, hudebnin,  zbraní a pod.  Mluvil velmi dobře slovensky, 1833  uspořádal na zříceninách hradu  Brumova velkou lidovou veselici, kde poddané hostil "jabčákem, chlebem a pečeným skopovým". Jeho manželka byla hraběnka Barkoczyová, dětí však neměli. Hrabě žil na zámku ve Vsetíně, který pak věnoval dětem  hraběnky Terezie  z    Gattenberku  -  údajně to  byli  jeho levobočci.  Sám  prý byl drobné postavy,  procházel  se  po  Vsetíně  vždy  v  černém  kabátě s vysokým kloboukem se širokou střechou,  doprovázen uherskými pandury, zdobenými šňůrami. Po něm se jmenuje osada  a sklářská huť Svatý Štěpán,  založená  1815. Zemřel 1838.
1835 Štěpán  Illyesházy  prodal  statek  Brumov I  i velkostatky  Trenčín a  Bánovce svobodnému pánu Šimonu Jiřímu ze Siny (Sina), nar.1782, + 1856.  Generace Sinů:                Šimon Jiří Sina (děd) 1753 - 1822
                    Šimon Jiří Sina (otec) 1782 - 1856
                    Šimon Jiří Sina (syn)  1810 - 1876
     Šimon Jiří Sina  (děd, 1753  - 1822)  byl bohatý řecký velkoobchodník, který  se  usadil  v  Sarajevu a 1818 za  zásluhy o rozvoj obchodu a  průmyslu získal uherské šlechtictví. Jeho  synov‚ Šimon Jiří a Jan byli 1838 povýšeni na svobodné pány. Šimon Jiří Sina (otec, 1782 - 1856) byl  vídeňský bankéř,  zástupce guvernéra rakouské  národní banky, prezident  rakouských  státních drah, 1832 získal titul baron. Koupil 1834 Rokytnici  (ne tu  u Slavičína),  1835 Brumov, 1836 Myslibořice, 1837  Velehrad (za 567.000 zl), 1839  Poděbrady (v Čechách, ostatní jmenované statky jsou na Moravě), 1843  Prštice,  1844  Rosice a Veveří, 1845  Hrotovice a Krhov,  1846 Borotín, 1850 Dalešice, Slavětín  a Valeč. Byl vlastně v té době čtvrtým nejbohatším statkářem na Moravě.
 1847 baron  Sina nabídl svým  poddaným výkup z  robotních povinností a  sice za jeden  den pěší roboty 7 krejcarů, za  jeden den potažní roboty  20 krejcarů, tak  velké částky si však většina  z nich nemohla dovolit, zvlášť,  když v tu předrevoluční dobu se očekávalo zrušení roboty.
     Stav panství  Brumov I  byl  v roce 1848  následující: hrad Brumov, 3/4 města Brumova,  Klobouky (Valašské), Vlachovice,  Bohuslavice, Bylnice,  Drnovice, Francova Lhota, Jestřabí,  Křekov, Lačnov, Leskovec, Lidečko,  Lipina, Lužná, Mirošov, Nedašov, Nedašova Lhota, Polanka, Popov, Poteč, Příkazy, Pulčín, Smolina, Střelná, Svatá Sidonie, Svatý Štěpán, Štítná, Študlov, Tichov,  Újezd,  Vysoké  Pole  a  též  lesy  na Slovensku. Se  světlovským  panstvím byla  hranice u  Šanova (od  studny Smolénky přes    močařiska k buku na hranici trenčanského panství "Na koncích".
1856 po  smrti Šimona Jiřího Siny dědil jeho syn Šimon Jiří  Sina (1810 - 1876). Zemřel bez mužského potomka, měl však 4 dcery: Chariklea zdědila zámek Poděbrady v Čechách, Josefa Ifigenie zdědila moravské statky a na  Slovensku statek  Trenčín a Bánovce, Helena,  provdaná Ypsilanti držela Prštice,  Rosice a Veveří, poslední  dcera (jméno  nevím) měla  statky Borotín a Rokytnici (ne tu u Slavičína).
1876 brumovský statek zdědila dcera  Šimona ze Siny  Josefa  Ifigenie (Iphigenie). Její  první manžel byl vévoda Edmond de Castries (svatbu měli  před 1877),  druhý  manžel   (1887) byl hrabě  Ludvík Emanuel d´Harcourt.  Hraběnka bydlela ve vlastním  paláci  v  Paříži (1882 - 1885),  své letní sídlo měla na Velehradě (pak ho ale 1883 prodala    Katolickému podpůrnému spolku). Správcem jejich statků byl hospodářský  rada Johan Wenke v Praze. 1885 držela dvory Brumov, Bylnici, Petrovice, Štítnou,  Nový  dvůr,  Mirošov, Lačnov, Vlachovice,  Planodíly - ty všechny měla ve vlastní režii, dvůr Kochavec pronajala - nájemcem byl J. Scheibner. Dále  měla ve  vlastní režii  cihelnu v Bylnici, pivovar v Brumově a pronajala sklárny v Sidonii a ve Štěpáně. 1882 prodala  Antonínovi  Dreherovi  uherský statek Luborča (Slovensko), velkostatky Hrotovice, Krhov, Dalešice, Slavětice, Valeč a Myslibořice.
1894 hraběnka Ifigenie de Castries  d´Harcourt prodala zadlužený  brumovský  statek vídeňskému  průmyslníkovi Antonínu Dreherovi (+  1921), ten 1896 přikoupil ještě Brumov II (v tom byl i mlýn v Bohuslavicích) od hraběte Viktora  Chorynského.  Dreher  měl od 1860 ještě statek v Čechách Měcholupy u Žatce, v Rakousku  měl statky Keltenhof, Weyer, Schwechaty, Völkrahof. Jeho nejstarší syn byl Antonín Evžen Dreher.
1901 je ještě  uváděn baron Sina jako majitel pivovaru a  pily v Brumově, vévodkyně Ifigenie de Castries jako majitelka velkostatku (?)
     1919 byl rozsáhlý archiv brumovského panství zničen povodní. Po smrti Antonína Drehera  zdědil brumovský velkostatek jeho vnuk Oskar Dreher, v tu  dobu byl však nezletilý, správcem  majetku byl určen jeho  otec Antonín Evžen Dreher. Oskar zemřel  1926. Po něm dědila jeho matka hraběnka Edeltruda Dreherová. Otec hraběnky  Edeltrudy byl hrabě Oskar  Popp, přijel z Ameriky a ujal se hospodaření v Brumově.
     Za pozemkové reformy Dreherové  odstoupili Státnímu pozemkovému úřadu v  Praze nájemné dvory: Dalešice, Nové  Dvory, Hubertův Dvůr,  Hrotovice, Krhov, Lhotu, Lipńany, Skryje,  Litovany, Boříkovský dvůr, Myslibořice, Ostrý, Valeč, Radkovice, Slavětice.
     V  letech  1930  -  1935  byla  hraběnka Edeltruda vdaná podruhé jako Kulmerová, syn  z tohoto manželství  Kulmer žil 1990 v Jugoslavii jako filmový režisér. 1939 se hraběnka  Edeltruda vdala v brumovském kostele potřetí za Reiner - Habacha (Harbach, Narbach), žili pod hradem v domě (15 pokojů, po válce tam byla lesní správa - Bílý dům). Měli jednu dceru Rozemarii, ta se narodila v Bratislavě, roku 1990 žila v Rakousku a byla v Brumově navštívit svou chůvu (paní Loucká).  V Brumově  žijí další  pamětníci a  služebnictvo  hraběnky.
     Uvedená firma  vlastnila brumovský velkostatek i přes německou okupaci.
1945 celý velkostatek Brumov převzala Správa státních lesů Brumov.

   L i p o v á___

  Je domněnka,  že její původní jméno bylo Lipová  Lhota. 
1261 patřila  Lipová vizovickému klášteru,  je to  však sporné:  o založení  vizovského kláštera existují dvě listiny,  různě datované a s rozdílným seznamem majetku. Na  jedné z nich se uvádí Lipová  i  Nevšová, na druhé  nikoliv. Jedna z těchto listin  je pravděpodobně falsum, což  bývalo při  majetkových sporech tehdejší šlechty  dosti obvyklé  (jsou zde jmenovány i Březolupy). První  zmínka  o  Lipové:  patřila  k  biskupskému  lénu, podobně  jako Slavičín. Držitel Lipové se uvádíí  Pešek z Veletína (Pešík, z Veletin),  který toho roku  zemřel. V tu dobu vedli  Šternberkové spory o      církevní majetky (v  tom i o  Lipovou). 1361 byla  dána stížnost až  k samotnému    papeži do  Avignonu, nakonec spor  byl řešen až 1467 kompromisem. 
1362  Zdich z Podhradí si stěžuje u manského soudu, že Lipovou drží bez práva  Pešek  z Veletin a jeho synové.
1357 - 1375 jeho synové  bratři Ješek,  Pešek, Mikeš (Mikšík), Záviš drželi Veletiny.
1378 držel Lipovou  Ješek a Pešek, 1389 Záviš a Ješek. 1389 -1391 pro dluhy přepustili Lipovou  Jeníkovi z Dobrotic  (viz Slavičín 1403),  pak opět  Záviš.
1398 Peškův syn Záviš z Veletína (Veletka) a z Lipové, další zmínky do 1417.
     1383 je uváděn nějaký Zaviška z Lipové (asi tentýž).
1409 Pozor! Zmínka o nějakém Herešovi z  Lipové - jedná se však o jinou Lipovou!
1412 zmínka o Jiříkovi Zaviškovi z Veletin a z Lipové, asi syn Závišův, 1461 však opět Záviš z Veletin.
1472 olomoucký biskup Tas dává ves  Lipovou Janu Cimburkovi na Starém Jičíně  (+ 1472, viz Slavičín 1463).
1480 o Lipovou bylo několik zájemců, vlastně  ne o Lipovou jako osadu, ale o její výnosy:
   - Eliška z  Lilče (Elška, z Lulče,  viz Divnice) měla dílčí  práva (věno, věnný vklad) v     Lipové, byla manželkou Miloty z Tvarkova, po jeho smrti (nškdy po 1460) se marně       hlásila i se svými sirotky o Milotice. 1480 přijala do spolku na své  věno ve vsi   Ústí    (mezi Bojkovicemi a  Rudimovem) a  v Lipové  svou dceru  Markétu (Margetu)  a zetě    Petra Bílého z Hostišova. Petr Bílý z Hostišova  postoupil  tato  práva Tobiášovi z Hory   Obřanské, s ním držel držel 1470 Veletiny.
   -Tobiáš z Hory Obřanské (byl to nejvyšší písař desk a práv Markrabství moravského) žaluje Ladislava  Podmanínského na Brumově o 500  zl ze vsí  Lipová a Ústí,  které mu  patří. Biskup Tas nařídil, aby mu Ladislav Podmanínský  řečené vesnice  vrátil (asi  se jich  zmocnil za složitých politických poměrů),  ten však neuposlechl, Tobiáš ho zažaloval znovu, Podmanínský neuposlechl ani nařízení zemského hejtmana.
   - Kunka z Cimburka a z Jičína (viz  Slavičín) žaluje 1481 Ladislava z Podmanína na Brumově o 200 zlatých uherských dobrých peněz, že ji drží ves Lipovou i s dvorem a s  příslušenstvím, což ona po svém otci Janovi z Cimburka od biskupa dostala.
        Prostě si  na Lipovou dělalo ve složitých dobách česko-uherských válek nárok více feudálů (Elška, Tobiáš,  Kunka), nakonec však měl z toho užitek silnější (Podmanínský).  Dokonce se ozvali i dominikáni  z uherskobrodského kláštera:
1481 převor brodského kláštera Jakub si stěžuje na Ladislava Podmanínského na Brumově, že  upírá klášteru 20 kop ročního platu z Lipové, které mu kdysi dal Záviška z Veletin, stížnost proukazuje dlužním listem (těch 20 kop grošů bylo zástavní právo, které  platili biskupští manové dominikánům.  Podmanínský se násilím zmocnil vesnice, klášteru však
     neplatil nic).
1482 Tobiáš z Hory  Ob©anské si znovu  stěžuje na vdovu po  Ladislavu Podmanínském Alenu z Gutta a z Brumova (viz Slavičín), že drží neprávem vesnici Lipovou a  Ústí, že  z nich  pobírá platy a užitky jako její nebožtík manžel, který také bral  seno z luk, vylovil  rybníček, háj  srubal a ona o tom věděla. Alena se s Tobiášem vyrovnala, ale opět 1493    měli spolu spor  o ryby  (za  40  zl), které  prý slavičínský úředník vychytal z lipovského  haltýře (ohrazená část potoka na  úschovu ryb) a vsadil je do slavičínského rybníka.  Spor dopadl tak, že Tobiášovi bylo povoleno chytat ryby ze slavičínských rybníků.
1500 za Jana Lomnického (viz Slavičín) je Lipová uváděna již jako součást slavičínského léna. Též 1572.
     Další osudy Lipové jako Slavičín do 1945.

     N e v š o v á___  

1261 zmínka o Nevšové (vlastně o potoku  "Nevšová"): v  listině o majetku vizovického kláštera je potok jmenován v souvislosti s vymezením hranic klášterního majetku, listina je však sporná (viz Lipová).
1423  je zde domněnka, že za česko-uherských válek patřilo sehradické léno Cimburkům, pak čtyři hrady (Brumov, Sehradice, Starý Světlov a Pulčín) dal král Zikmund své    manželce  Barboře Celské (za českou královnu byla korunována 1437, sídlila v Mělníku).    
     Tyto tři hrady (bez Pulčína) spravoval purkrabí na Starém Světlově Pankrác ze Svatého  Mikuláše. Před rokem 1437 spravoval Starý Světlov vojenský hejtman kníže Fridrich Ruský, pak bratr  Pankráce ze Svatého Mikuláše Jan ze Světlova (1440), dříve loupežný    rytíř Jan z Helfštýna.
1440 sehradické  léno  koupil Petr Nebojse (viz Slavičín). Petr Nebojse (Nebojsa)  byl  za  husitských bouří  na straně císaře Zikmunda jako hejtman ve službách Pankráce ze Sv. Mikuláše, 1420 bojoval  u Vyšehradu.  Byl to pověstný nájezdník, jenž  plenil  ze  svých  hradů  (Starý Světlov a Sehradice) široké okolí.
     Po něm  byl Jan Nebojse,  pak  hrad Sehradice s celým  lénem držel hrabě Pankrác ze Svatého Mikuláše (jeho bratr byl Jan ze Sv. Mikuláše, o něm se dočtete i v kapitole  1). Hrad  Starý Světlov před 1447 spravoval  hejtman  Čeněk z Mošnova,  po něm ho držel opět Pankrác ze Sv. Mikuláše.
1449 hrady Starý  Světlov a Sehradice (Engelsberk -  viz Slavičín) vykoupilo 13 pánů moravských stavů "aby se z  těchto hradů více v tejto zemi naší škody nedály" - totiž z  těchto hradů jejich držitelé znepokojovali své okolí loupením. Původní jejich záměr  bylo zboření obou  hradů, k tomu však nedošlo, ale prodali je novým majitelům:
  -- hrad  Světlov (Starý) a s ním Bojkovice, Provodov, Krhov, Hostětín, Pitín,  Luhačovice, Litkovice, Pozlovice, Řetěchov, Opatovice, Žilín,  Kladnou a Přečkovice prodali Buriánovi  z Vlčnova  (starší) a panošům Jindřichovi Mirkovi z Chlumu a Dražejovic a  Mikulášovi Bystřici z Ojnic a Milonic za 4.200 uherských  zlatých červených spravedlivé váhy hotově  placených.
     Otec Buriána z Vlčnova byl Arkleb z Vlčnova a z  Lipiny (manželka Anna z Lomnice)  a držel Vlčnov,  Popovice,  Dolní  Němčí,  Kvačice,  Veletiny,  Chylice  a  Podolí. 1422 dostal od  krále Zikmunda  Polichno.
 -- hrad Sehradice (Engelsberk) a s ním ves Sehradice, dvě Lhoty (Horní a Dolní), Nevšovou,  Rudimov, Krátkou a Vasily prodali Zichovi z Lipiny (Zych, strýc  Buriana z Vlčnova) za  2000 zl hotově placených.  Na této listině je vlastně nejstarší písemná  zmínka o vsi Nevšová (1449). Zich z  Lipiny držel svůj díl dál do roku 1481.
     Burjan  z  Vlčnova  statky  prodal,  nechal  si pouze Polichno a  Dolní  Němčí.  Burjan z  Vlčnova měl  manželku  Kateřinu, ta se  po jeho smrti provdala za Jindřicha  Berku z Dubé,  ten  na příkaz krále 1464  Starý Světlov prodal.
     Majetkový díl  panošů z Ojnic a  z Chlumu trpěl vleklými  spory, 1457 - 1463 ho držel otčím Jiříka z Vlčnova (viz dále) Jindřich Berka z Dubé,  Mikuláš  Bystřice z  Ojnic a  Milonic měl  pak vleklé  spory o majetek,  1464  se pak hradu  Starý Světlov zmocnil  Matouš ze Šternberka  a  Lukova..
1464 zdědil majetek Burianův syn Jiří z Vlčnova. 1466 ho však soudně (vleklé spory Jiříka z Vlčnova a Jindřicha Berky z Dubé) převzal  Proček z Kunštátu,  prodal Dolní  Němčí, převzal i Šternberskou  část  světlovského  panství a  celé panství  tak spojil,  ještě téhož roku ho  však přebral Jindřich z Lípy (z Lipé).
1474 Jiří z Vlčnova ztratil zadlužené světlovské panství (nechal si však Polichno), 1481  koupil Jiří z Vlčnova od Kunky z Cimburka pustou  ves Přečkovice, Záhorovice s mlýnem a  Komňu i s pustým hradem (později zvaný Zuvačov). 1491 dostal od  krále Vladislava II. čtyři manské dvory v Nezdenicích, 1493 získal i tvrz v Nezdenicích, držel též  8 lánů, 2  krčmy a mlýn v Osvětimanech, (+ asi 1482). Světlovské panství získali bratři  z Landštejna: Vilém, Zbyněk, Jaroslav, Stibor (Ctibor), měli ještě sestru Jitku  (někde se však uvádí, že Ctibor měl manželku Veroniku a s ní dceru Jitku. Někde je též uvedeno, že Jiří z Vlčnova prodal sehradické léno - i hrad - Cimburkům;  jinde se dočtete, že Zich z Lipiny zemřel brzo po kupu hradu Sehradice, jinde zas, že ještě 1481 prodal Sehradice bratrům z Landštejna! Bádání je vskutku zapeklitá  věc).
     Ctibor z Landštejna se soudil s Alenou z Gutu na Brumově (viz Slavičín), že přechovává  jeho poddaného, který  mu dluží 10 hřiven grošů. Slíbila mu za to 100 jedlových trámů, ale dosud je nedodala.
1481 Zich  z Lipiny prodal sehradické  léno též Ctiborovi z Landštejna, ten pak držel  světlovské  panství i sehradické léno pohromadě (většinou je majitelé měli pohromadě, proto v oddíle "Nevšová" uvádím i světlovské panství), toho roku koupil i Komňu, Záhorovice, Přečkovice, Nezdenice, soudil se o ves Krátkou (u Divnic) s Janem Vlachovským, avšak prohrál. 1485 se píše již Stibor Světlovský ze Světlova, někdy v té době (asi 1480- 1490)  byla  dokončena  stavba  tvrze  nad  Bojkovicemi - Nový Světlov. Před  stavbou pevnosti Nový  Světlov byla v  Bojkovicích menší tvrz, 1517 je  uváděna jako  pustá. Ctibor  z Landštejna  zemřel 1499, dědila jeho dcera (sestra?) Jitka.
1515 držel  světlovské  panství  i  sehradické  léno  Joachim z  Biberštejna   (Jáchym  z  Bíbrštejna), manžel Jitky z Landštejna (Jáchym + 1523). Bíbrštejnové pocházeli  z Lužice.
1516 (v zemských deskách 1517) koupil od Jitky z Landštejna sehradické léno i s pustým  hradem Rýsovem Burian z Vlčnova (Buriján, Buryan, Burjan, Světlovský, mladší!) spolu  se svým  společníkem Vilímem Prusinovským. Hrad Sehradice a ves Vasily jsou v  tu dobu již pusté. Burian z Vlčnova již 1499 prodal Janovi z Vlachovic Polichno, 1504  držel Vlčnov,  Hradčovice a Veletiny.
1517 Burian z Vlčnova přikoupil od Jáchyma z Bíbrštejna a Jitky z Landštejna ještě  světlovské panství.  Bydlel již  na Novém  Světlově a patřily mu Bojkovice,  Provodov,  Krhov,  Spitín (Pitín), Hostětín, Dluhačovice (Luhačovice), Litkovice (Ludkovice),  Pozlovice, Řetěchov, Opatovice, část Zlámaného Újezda, Kladná, Žilín, Přečkovice, Záhorovice, polovina Nezdenic, Vnorovy, Nedachlebice, Komňa s pustým hradem Zuvačovem, hrad a ves Sehradice,  dvě Lhoty (Horní a Dolní),  Nevšová, Rudimov, Vasily, dvůr Košíkovský, dvůr Pihlův, pusté Městkovsko, pustý hrad Rýsov, pustý    hrad Starý  Světlov, pustý Hrozinkov, od 1521 i  Bánov a Bystřice pod Lopeníkem. 1518  osvobozuje fojty ze svých vesnic od povinnosti stavět na Světlov střelce (při zakupování  fojtství). Jeho první manželka byla Johanka z Kornic a měl  s ní tři dcery: Alenu, Kateřinu a Mandalenu. 1542 se oženil podruhé, vzal  si Ludmilu Tetaurovnu  (+ 1559), rozenou z Lomnice (vdova po Jiřím Tetaurovi). Burian z Vlčnova zemřel 1549.
1522 žaluje Burian z Vlčnova Jana z Lomnice, na Brumově a na Slavičíně, že mu vychytal  ryby v rybníku u Slavičína, kde si Burian nasadil ryby ještě se svolením dřívějšího majitele Michala Podmanínského. 1523 dává Michal z Podmanína  (viz  Slavičín) Burianovi Světlovskému z Vlčnova pustý Miřín, ves a tvrz Popův Keř (Popov)  a ves Petruovku (Petrůvka), ten však hned toho roku prodává tvrz, dvůr a ves  Popův Keř uherskému šlechtici Ambrožovi Šarkanovi. 1524 byl  Burian z Vlčnova komisařem pro    řešení pohraničních sporů s Uhry.
1526 kromě Buriana Světlovského je v pramenech uváděn i nějaký Vincenc Světlovský.
     1526  se Burian Světlovský z Vlčnova  stává vůdčí osobností skupiny šlechticů, kteří   napomáhají politice uherského vzdorokrále Jana Zápolského proti moravským stavům. Ke skupině Zápolského přívrženců patřil Jan i Hynek Bilík z Kornic (jeho sestru Johanku  měl Burian za manželku), Václav a Jiří Tetaur z Tetova, bratři Jan, Vilém, Hynek a    Jindřich  z Kunštátu, bratři Jiří  a Václav z Vlachovic (byli později správci Burinových statků), Jan a Václav Ořechovský z Honbic, Bohuslav Onšík z Bílkovic, Václav Janauer ze Strachnova (viz Bohuslavice 1500) a další. Vyjednávání se stoupenci Zápolského  byla prováděna na Novém Světlově, Burian z Vlčnova dostal od Zápolského do zástavy hrad Strečno, městečko Súčany a město Žilinu. Burian měl za úkol získávat pro  Zápolského další moravskou šlechtu: Kateřině z Torýsy (vdova po Michalu z Podmanína - viz  Slavičín) sliboval tvrz Bánovce, Ladislavu z Lomnice (byl silně  zadlužený) sliboval  službu u Zápolského. Jeho agitace však byla málo účinná, moravští stavové  uznali  za krále Ferdinanda, Burian se nezúčastnil holdovacího sněmu v Brně 1527, zařadil se tím mezi nepřátele nového krále (bylo mu též kladeno za vinu neplnění povinnosti opravovat hrady Nový Světlov a Bánov pro nebezpečí vpádu Turků a dále přijímání  peněžních úplatků od Jana Zápolského) a nezbylo mu, než chystat se k útěku za hranice. Vyjednával s Burianem Šelndorfem z Hornsperku (Šandorf,  Šelendorf, Šellendorf, z Hornsberka, von Hornsberg, Hornšperk) (byl to jeho pozdější zeť)  o prodeji svého majetku za podmínek, že si vezme jednu z jeho dcer (byla to Alena, měli    pak syna Fridricha). Zásnuby a vyjednávání proběhlo v Trenčíně, kupní smlouva byla  na  značně vysokou částku, Burian Šelndorf z ní mohl zaplatit zatím jen část. Burian  z Vlčnova pak utekl k Zápolskému na Strečno, světlovské panství a sehradické léno mu bylo
1527 zabaveno a dáno do zástavy jeho zeti Burianovi Šellendorfovi z Hornsperka, Bánov  byl dán Janovi staršímu ze Žerotína a Linhartovi z Harrachu.  Po porážce Zápolského (Burian v boji Strečno ztratil) se Burian z Vlčnova přidal na stranu krále Ferdinanda, ba pomohl mu v letech 1529 - 1530 i vojensky.  Potom žil u svého zetě Buriána Šelndorfa na Světlově.
1532 se Burian Šelndorf (Šelndorfer) z Hornšperku na Novém Světlově soudí s  klášterem Smilheim ve Vizovicích. Toho roku bylo mu sehradické léno pro neplnění manských   povinností odňato a dáno do zástavy Vilému Prusinovskému z Víckova a Janovi z Doubravky.
1538 Burian z Vlčnova znovu získal zpět do vlastnictví světlovské panství i sehradické léno, protože zvítězil v soudní při se svým zetěm Burianem Šelndorfem pro nezaplacení celé kupní částky. Předtím 1536 žaloval zase Burian Šelndorf Buriana  z Vlčnova, že mu  nezaplatil  nějaký dluh (jednalo se o jakýsi šperk).  1538  měl  tedy Burian  z Vlčnova  hrad Nový Světlov, Bojkovice, Záhorovice, Pitín, Nezdenice, pustý Městskov,  Kladnou, Žilín, Přečkovice, Luhačovice, Pozlovice, Lidkovice, Nevšovou, Sehradice, dvě  Lhoty, Rudimov, Petrůvku,  Provodov, Krhov, Hostětín a Komňu. 1541 přikoupil Bzovou, v té  době je uváděn jeho služebník Jiřík  Lipovský. Sehradice držel ještě v roce 1544, toho  roku jmenoval král Buriana z Vlčnova vyšším sudím nad královskými many  na Moravě,    moravským sněmem byl zvolen do komise pro napravování starých zemských  zřízení.  Burianovi Šelndorfovi zbyl jen Popov (od 1539),  který mu spravoval bývalý sehradický úředník Václav Vlachovský, s tím se pak ale soudil, byly z toho vleklé spory, různé zástavy majetku, nakonec Popov měl jeho syn Fridrich Šelnodorf z Hornšperku (1554).
1549 Burian z Vlčnova před svou smrtí odkázal svým dcerám:
     - Kateřině, provdané nejdřív z Vilímova, později za Adama Lomnického na Brumově (viz Slavičín) sehradické léno: pustý hrad Sehradice, Nevšovou, ves Sehradice, dvě Lhoty (Horní a Dolní), Rudimov, pusté Vasily a pusté Oustí.
     -  Mandaleně, provdané 1542 za Václava Tetoura z Tetova odkázal vsi Bánov a Bystřici  pod Lopeníkem. Václav Tetaur byl od 1546 nejvyšším písařem markrabství moravského,  1549 získal pro celý rod Tetaurů povýšení do panského stavu. 1547 držel Březolupy (prodal je 1571). 1552 dostává Mandalena Bánov /?/ od synů Hynka Bílka (viz Petrůvka).
     - Alenu,  manželku Buriana Šelndorfa a jejího syna Fridricha vyplatil penězi. 1662 byl nějaký Jan Šelndorf z Hornsperku (asi příbuzný) rádce uherského panovníka  Betlena   Gabora,  důležitý  účastník  moravského   povstání.
     Světlovské panství odkazuje Burian z Vlčnova svému švagrovi Hynkovi z Kornic na Veselí (viz Petrůvka).
     Ještě  téhož roku 1549  Burian z Vlčnova zemřel, je  pochován i s manželkou Johankou v bojkovském kostele.
1551 (1552?) Hynek z Kornic se vzdal dědictví ve prospěch Kateřiny a tak Kateřina z    Vlčnova získala i světlovskou část panství (viz Petrůvka). 1555 dala opevnit hrad Nový Světlov.
1553 (v deskách zapsáno 1554) prodala Kateřina z Vilímova, rozená z Vlčnova (+ 1573) s povolením olomouckého biskupa sehradické léno svému švagrovi Václavu Tetaurovi z  Tetova, manželovi své sestry Mandaleny. Václav Tetaur založil na místě pusté  osady  Vasily Nový dvůr,  na němž robotovali nejen poddaní ze sehradického (začal se užívat  nový název "vasilské") léna, ale i z Hostětína, Šanova a Pitína. Václav Tetaur měl    manželku Mandalenu z Vlčnova (viz výše), měli 4 syny: Fridrich (dědic), Kunc, Kašpar, Burjan (později také dědic). Václav Tetaur z Tetova a Jetřich z Kunovic zasedali 1547  v Praze jako soudcové při potlačení stavovského povstání v Čechách.
1562 (intabulováno 1563) prodala Kateřina i světlovskou část panství Fridrichovi Tetaurovi z  Tetova a  na Zlíně (Bedřich), synovi VáclavaTetaura.Tak Tetovci drží světlovské  panství a sehradické (vasilské) léno opět pohromadě. Do vasilského léna patřilo: pustý hrad Sehradice, ves Nové Sehradice /? zmínka o nich i 1544/, Lhota Vyšší, Lhota  Nižší, Nevšová, Rudimov, pustá ves Vasily a pustá ves Oustí. 1572 zdědil Fridrich Tetaur Bánov, 1576 dává pitínským natrvalo pusté Miřínsko, toho roku přistavuje ke starému gotickému hradu Nový  Světlov třípatrový renezanční palác. Jeho manželka byla  Mandalena z Kunovic (+ 1590, hrobku má v Napajedlích), 1579 se znovu provdala za Zde¤ka z Vartenberka, byl to pražský hejtman, přikoupili napajedelské panství,  zemřel 1583.  Fridrich Tetaur zemřel bezdětný 1577.
1577 po Fridrichovi Tetaurovi držel statky jeho mladší bratr Burian Tetaur z Tetova  a na  Malenovicích (Burjan). V letech 1572 - 1573 spravoval  brumovské panství, bydlel na hradě Brumov. Burianovi přišlo dědictví po bratrovi velmi vhod,  žil v té době úplně  zchudlý v Uherském Hradišti, pro dluhy byl nucen 1570 prodat Malenovice a Doubravy, později i Bánov a Bystřici pod Lopeníkem. Manželku měl Annu Zálužskou (+ 1592), s níž měl dva syny: Václava (+1596,  někde  však bylo udáno 1600), jeho manželka byla Anna z Kunštátu (Kunovna, ovdovělá Nekšovna?), měli dcery Johanku, Bohunku a Annu. Další syn  byl Vilém (+ 1592, 1593?), ženatý  nebyl.
1585 po smrti Buriana Tetaura dědí po něm jeho synové Václav a Vilém Tetaurz Tetova. Asi si majetek nějak rozdělili, protože 1590 Vilém Tetaur prodává Luhačovice, Ludkovice a pustý Opatov rytíři Vítu Bartodějskému (viz Slavičín 1644).
1594 po Vilémově smrti Bánov připadl věřitelům na splácení dluhů, Vizovice prodal Václav Tetaur z Tetova a na Světlově uherskému feudálu Emerichu Doci (viz Hrádek), světlovské panství, vasilské léno a  Veselí prodal Janu Jetřichovi z Kunovic za 80.000 zl (kup byl proveden již 1593). Byl to Český bratr. Jeho otec byl Jan z Kunovic, matka Anna Kropáčovna z Nevědomí, jeho děda byl též Jan z Kunovic (+ 1545), koupil od krále Vladislava Uherský Brod. Sestra Jana Jetřicha byla Anna Marie, provdaná  za Zdeňka Žampacha z Potenštejna (viz Petrůvka).
     Pozor :  několik osob stejného či  podobného jména  - Jan, Jan Jetřich, Jetřich -  způsobuje nesnáze při studiu archiválií a literatury z dob 1500 - 1510! Vyskytuje se zde ještě nějaký Arkleb z Kunovic, strýcJana Jetřicha, též držel určitou dobu Uherský Ostroh a Uherský Brod.
     Roku 1595 světlovské panství a vasilské léno (dříve se říkalo sehradické) obsahovalo: Bojkovice, Záhorovice, Komňu, Hrozinkov, Bzový, Krhov, Hostětín, Šanov, Petrůvku, Pozlovice, Řetěchov, Podhradí, dvě Lhoty, Provodov, Sehradice, Nevšovou, Rudimov. 1601 držel Jan Jetřich i Přečkovice, 1610  pak koupil od Žerotínů i Kunovice. Došlo i  k velkým majetkovým pohybům mezi Janem Jetřichem a jeho sestrou a jejím manželem    Zdeňkem Žampachem, o tom v oddíle "Petrůvka".
1598 si poddaní na Jana Jetřicha stěžovali u zemského soudu pro nesnesitelnost poměrů (vězněním je prý nutil k novým robotám).
1610 prodal Jan Jetřich z Kunovic celé panství Hanušovi Petřvaldskému z Petřvaldu  (světlovské panství za 64.445 zl, vasilské  léno za 15.555 zl). Hanuš Petřvaldský (+ 1621)  byl hradištský krajský hejtman, byl to nekatolík - Moravský  bratr. S  první manželkou  Libuší Štěpánickou z Valdštejna měli 8 synů a 9 dcer,  s druhou  manželkou  Kateřinou Ulersdorfovou (Uleštorferová, z Němčí) měli dva syny a 2 dcery. Jeden ze synů Hanuše Petřvaldského se jmenoval Jan Jetřich (i to komplikuje studium této doby, viz poznámku "Pozor" výše). Po Bílé hoře jim byl veškerý majetek zabaven, všechny jeho děti žily ve vyhnanství až na Bernarda Diviše Petřvaldského (+ 1644), který si vzal  Kunhutu (Kunku) ze Zástřizlů a žil na Buchlově.  1610  - 1620 držel Hanuš Petřvaldský    Kunovice /?/ a Nivnici. 1610 Hanuš Petřvaldský na Novém Světlově se soudil pro náboženské nesrovnalosti s Janem Kavkou z Říčan na Brumově, ten si pak 1624 činil nároky na kunovské panství (viz Bohuslavice).
1613 koupil světlovské panství (v tom  i Šanov a Petrůvka) a následující rok 1614  vasilské  léno rytíř František Serenyi (Franz, Franc, Ferenc, Šereni, Schereny, +1621) a jeho  manželka Dorota Jakusičová (viz Divnice).Tehdy jen světlovská část jejich majetku měla cenu 50.000 zl. Protože František Serenyi byl katolík, dal Hanuš Petřvaldsý při    prodeji do kupní smlouvy zapsat práva a výhody Jednoty bratrské v Bojkovicích a Záhorovicích, jakož i podmínku, že na faru v Pitíně budou dosazováni jen evangeličtí  kněží. Toho roku 1614 píše Františku Serenyimu kardinál  Ditrichštejn, aby uznal  povinnosti poddaných v Rudimově.
     František  Serenyi  měl 4 syny: Pavel a Gabriel (pozdější držitelé rodinného majetku), dále Jan Michal Serenyi (1623 se píše na Novém Světlově a drží Záhorovice, manželka  byla Wesselenyová - viz Divnice i  Bohuslavice) a další syn Emerich (na Vlachovicích, 
   + 1626, manřelka  byla Milada).
     1622 (po otcově smrti) získal Gabriel Serenyi Lomnici.
1625 po vítězství  císařských vojsk na Bílé hoře a likvidaci stavovského povstání na Moravě došlo k velkým konfiskacím majetku, kterého využili i  různí majetkoví spekulanti.  Jedním z nich byl kníže Gundakar z Lichtenštejna (1580 - 1658, držel Moravský Krumlov), který skoupil za výhodnou cenu zkonfiskované světlovské  panství, toho roku koupil ještě od krále Ferdinanda II. zámek a  město Uherský Ostroh s vesnicemi, 1654    držel Boršice.
     Nevíme kdy a za jakých podmínek se dostalo  světlovské panství zpět do rukou synů Františka Serenyiho, ti však drželi vasilské léno i po Bílé hoře (jen za cenu zaplacení 5.000 zl pokuty za svého otce, viz kapitola 1), byli to totiž císařští důstojníci.
1628 Pavel a Gabriel Serenyi, synové Františka Serenyiho drželi  již světlovský statek a vasilské léno společně, toho roku prodali společnou polovinu Vlachovic (viz Divnice).  1629 oba bratři přikoupili luhačovické panství jako konfiskát  po Václavu Bartodějském  (viz Slavičín) od knížete Maxmiliána z Lichtenštejna za 12.000 moravských zlatých.
1633 si majetek oba bratři rozdělili:
     Pavel Serenyi (1602 - 1667) si ponechal luhačovickou část panství (viz  Petrůvka).
     Gabriel Serenyi (narodil se 1604 ve Vlachovicích, + 1664 v Brně) si ponechal světlovské panství (Nový  Světlov, Bojkovice, Bzová, Hostětín,  Komňa, Krhov,  Lopeník, Pitín, Starý  Hrozenkov, Šanov a Záhorovice) a vasilské  léno (ves a tvrz Sehradice, Horní a Dolní  Lhota, Nevšová, Rudimov a dvůr Vasilsko). 1616 studoval na olomoucké univerzitě    (akademii), 1638 byl baronem, 1656 hrabětem.  Nejdříve byl radou olomouckého   biskupa, pak císařským radou, hradištským krajským hejtmanem, nejvyšším sudím,  nejvyšším komorníkem a 1655 moravským  zemským hejtmanem. 1636 udělil Gabriel Serenyi Bojkovským osvobození od  robot (například Slavíčané nebyli od robot  osvobozeni nikdy!), od hlásky, dal jim svobodný obchod se solí, svobodný rybolov  v Olsavě (dnes Olšava) a svobodný nálev vína na rathouzi, to  vše za roční  poplatek 300      zl ročně. Kromě zmíněného majetku vlastnil i Pohořelice, Lomnici, 1655 koupil od Podstatských zadlužený Zlín za 52.000 zl, 1648 koupil Milotice (ty připadly lomnické  větvi Serenyiů až po smrti Karoliny 1750 - viz dále, ti milotické panství drželi až do 1811), 1653 lacino získal panství Kunvald (Kunín) jako konfiskát po evangelíkovi (německy mluvícími poddanými z Kunvaldu kolonizoval pustou ves Skoronice  na svém milotickém panství). 1650 měl  spory s hrabětem Fr. Magnisem, držitelem Strážnic. 1656 dal stavět chrám v Bojkovicích (dodnes jsou jeho erby nad portálem). 
     Autorova připomínka: prostudoval jsem řadu listin a jiného archivního materiálu, ale nikde jsem neobjevil podpis jeho ani jeho potomků tím obludným jménem Šereni, které mu "přiřkli" autoři význačného díla Vlastivěda moravská - Zlínsko. Či snad už nastává doba, kdy se smí dávat nová jména světovým velikánům jako Šejkspír nebo Čerčil? A takových "maličkostí" jsem v té knize objevil celou řadu: například, že byla ve Slavičíně mlékárna a v Divnicích fara. Nebo jinde jsem se dočetl, že za druhé světové války dělali partyzáni sabotáže na železniční trati Luhačovice - Zlín. To si tito "autoři" nemohou zjistit skutečnost přímo v regionu? Když jsem na tyto (a další) chyby upozornil redokci zmíněné publikace, ani mi neodpověděli. Přece se nebudou promovaní historici vybavovat s jakýmsi neznámým amatérkem z valašských hor!
    Manželka Gabriela Serenyiho byla Alžběta Zahrádecká (byla to nekatolička), svatbu měli 1628, měli  spolu 6 dcer a 2 syny: Judita (byla druhou manželkou barona Atilia Offredi -Ital, držel Březolupy a Pohořelice), Františka Markéta (provdaná za Františka    Horeckého na Cimburku, + 1665, byl horlivý katolík, hejtman hradištského kraje,  zemský soudce a císařský rada, bydleli v Uherském Hradišti. Horecký koupil od Gabriela Serenyiho tvrz a statek Pohořelice. Měli 3 syny, nejstarší Gabriel František 1668 Březolupy a Pohořelice prodal, + 1703),   Anna Marie (provdaná za Jana Zikmunda    Petřvaldského na Buchlově). Další dcery neznám.
     Starší syn byl hrabě František Gabriel (+1677), byl hejtmanem brněnského kraje.  Zdědil Kunvald, Zlín, Lomnici a 25.000 zl.  Měl též dva syny: František Josef byl polním maršálkem, utopil se 1705 při boji v Italii z přehnané statečnosti. Antonín Amand byl  polním strážmistrem,  později 1705 - 1711 již jako generál byl velitelem  Špilberské pevnosti v Brně, byl c.k. komorníkem a tajným radou, držel Zlín (prodal ho 1712  za 144.000 zl baronu Janu Leopoldu z Rotalu), Lomnici, Lysice, přikoupil Drnovice  u Kunštátu, zemřel 1738. Měl syny Antonína (+ 1762), Amanda (1715 - 1770, uzavřel    příbuzenský s¤atek s luhačovskou větví  Serenyiů  - viz Petrůvka), Františka Ludvíka  (1705 - 1780, byl proboštem v Olomouci) a Bernarda Karla (1711 - 1770, byl dva roky v tureckém zajetí).
     Druhý syn Gabriela Serenyiho (mladší) byl hrabě Jan Karel, zdědil světlovské panství i s vasilským lénem, dále Milotice a Oslavany.
1663 po svém otci Gabrieli Serenyim dědil světlovské panství a vasilské léno jeho mladší  syn Jan Karel Serenyi. Dědil ještě jako nezletilý, z nevědomosti se neucházel osobně u   olomouckého biskupa o léno vasilské, ten jej pohnal 1671 k manskému soudu. Věc byla za pomoci císaře urovnána (byl totiž v císařských vojenských službách) a 1674 dostal     od biskupa výsadu, aby léno vasilské bylo navždy spojeno s alodem světlovským  a  nebylo nikdy trháno. 1690 bylo světlovské panství proměněno ve fideikomis (nesmělo  být nikdy zatíženo dluhy - žádný z dědiců si na ně nikdy nesměl půjčovat peníze) a byly upraveny hranice mezi světlovslkým panstvím a Bánovem. Jan Karel Serenyi byl generálem, později polním maršálkem, vyznamenal se ve válce s Turky při odražení    jejich útoku na Vídeň roku 1683 a při dobytí Budína 1686. Následkem válečného      zranění jako vojenský velitel Mnichova v Bavorsku 1691 zemřel a je pohřben ve Vídni.  1677 přikoupil Jan Karel i Horní Bojanovice (okres Břeclav), 1688  přikoupil Bánov  a Bystřici pod Lopeníkem, též statky v Dolním Rakousku Guntersdorf a v  Bavorsku Possenhofen. 1689 Bánov zase  prodal. Jako poručník dětí  svého bratra Františka Gabriela jim 1685 přikoupil statek Lysice (okres Blansko). Jeho manželka byla    Ernestina (Arnošta) Barbora, rozená Löwenstein-Wertheim,  předtím ovdovělá Salmová (měla syna Františka  Viléma Salma), s Janem Karlem Serenyim měli tři syny: Leopold (vstoupil do maltézského řádu, dědictví odmítl,+ 1713), Karel Antonín (1681  - 1746, dědic zdejšího panství) a Josef (1686 - 1742, zdědil Skořetice a Blatnou v Čechách, manželku měl Marii Alžbětu Valdštejnovou /1699 - 1787/, české statky prodali, byli    bezdětní).
1691 po smrti feldmaršála Jana Karla Serenyiho byly za poručenské správy vdovy Ernestiny Barbory Serenyiové 1692 přikoupeny ještě Svatobořice a Vlkoš (okres Hodonín), dále 1695 Blatná a 1701 Skořetice (Škvořetice, obě okres Strakonice).  Vdova Ernestina  Barbora nemohla jako žena na manství přísahat, provedl to za ni 1691 Ferdinand  Milota Petřvaldský  z  Petřvaldu.
1698 po smrti své matky Arnošty Barbory zdědil (po sporech) světlovské panství  a vasilské léno její starší syn Karel Antonín Serenyi, c.k. skutečný a pak i tajný  rada  a  komorník Jeho Veličenstva. Držel i milotické panství (Milotice připadly pak potomkům  druhé větve Serenyiů), Svatobořice,  Bojanovice a statek v Rakousku. Bojanovice a    rakouský statek prodal 1725. 1713  měl spor s baronem Prokopem z Gollena  (viz    Hrádek) o les mezi majetkem světlovským a vizovským, spor skončil smírem. Měl jedinou dceru Karolínu (Karla, + 1750), 1746 se provdala za hrabte Guiarda Josefa ze Saint Julienu.
1746 po smrti Karla Antonína Serenyiho zdědila světlovské panství jeho dcera  Karolina. Poněvadž nebylo mužských dědiců, nastaly problémy s děděním vasilského léna, biskup  Troyer vasilské léno Karolině nedal, ale dosadil na vasilský dvůr úředníka. Určitou správu nad vasilským lénem v dobách sporů měl i držitel slavičínského léna Jan Adam Podstatský (viz Slavičín), např. rudimovský pudmistr a rychtář hlásí 1751 Janu    Podstatskému do Slavičína úhyn ovec a škody, způsobené mrazem.
1749 odkazuje Karolína Serenyiová svému manželovi Josefu Guiardovi hraběti ze Saint  Julienu světlovské panství, vasilské léno zůstává nadále sporné, zvláště pro složité  hraniční spory se světlovským panstvím (nikdo nevěděl, kde vlastně hranice jsou, vždyť  od 1570 bylo přece světlovské panství a vasilské léno ve společném držení).
1757 po ukončení pohraničních sporů (hrabě ze Saint Julienu zaplatil biskupovi 12.000 zl)  přijal vasilské léno hrabě Josef Guiard ze Saint Julienu (někde je psán z Wartenberku -  ještě 1781), intabulace do zemských desek byla provedena až 1758, tím bylo vasilské léno připojeno ke světlovskému panství.  Hrabě Josef však nemohl  složit biskupovi    manskou přísahu (byl v té době v císařských službách), přísahu za něj složil  1759 zplnomocněný Jan Adam Podstatský z Prusinovic, držitel Slavičína.  Hrabě Guiard  byl v  letech 1746 - 1750 manželem Karolíny Serenyiové, měli tři syny: František, Josef (+ 1793) a Jan. V majetku drželi i Chvalkovice.
1794 po smrti hraběte Guiarda dědili spojené panství světlovské i vasilské jeho synové  František a Jan ze Saint Julienu, oba generálové. (intabulace v zemských deskách až 1798).  1801 nějaký hrabě Saint - Julien, rakouský diplomat, vyjednával v Paříži s Napoleonem, pak byl ve Vídni uvězněn.
1803 synové hraběte ze Saint Julienu prodali  Světlov i Vasilsko hraběnce Žofii (Sofie, Sophia) Haugwitzové z Biskupic, rozené Friessové (1769 - 1835), za Světlov  zaplatila 277.000 zl, za Vasilsko 80.000 zl. Její manžel byl hrabě Jindřich (Hendrych,  Heinrich) Vilém Haugwitz, měli spolu děti: Karel Vilém (Wilhelm), Žofie (Sofie, provdaná    d´Harnoncourt) a Jindřiška (Henriette, provdaná Larisch-Mönichová).
     Hrabě Haugwitz držel Náměšť a  statky Osová Bytíška, Hermanšlag, Batouchovice a  ves Kojetín. Zemřel 19.5.1842; v tu dobu byl jeho syn Karel Vilém v Náměšti, dcera  Sofie d´Harnoncourt byla v Gracu (Graz, Štýrský Hradec) a dcera Jindřiška byla ve Vídni. Prý měli ještě jednoho syna Bedřicha Karla Haugwitze (?).
     Jejich dcera hraběnka Sofie měla za manžela Huberta d´Harnoncourt (svatba byla 1839), měli dceru Žofii. Hraběnka d´Harnoncourt zemřela 1844 (v její pozůstalosti se často píše o hraběnce Török von Szendrö).
1835 hraběnka Žofie Haugwitzová zemřela 27.4.1835 a odkázala Vasilsko (biskupské léno vasilské - v tom i Nevšová a Rudimov - mohl zdědit jen mužský potomek, byla to proto  jen formalita) synovi Karlu Vilému Haugwitzovi, Světlov (celé panství, nejen zámek) své dceři Jindřišce Larischové-Mön. a dceři Sofii odkázala peněžní částku. Hraběti Larischovi    - Mönichovi odkázala zlatou tabatěrku vykládanou brilianty (dar císařovny Marie Terezie její matce), hraběti Hubertu d´Hernoncourt dává perlový medailon, různé drobnosti dává sloužícím, doktorovi, přítelkyním, jakési herečce, dceři Jindřišce dává kočáry, 500 zl dává bojkovickému kostelu, 200 zl protestantskému /!/ kostelu ve Vídni. Zanechala   bohatou knihovnu (302 knih anglických, francouzských a německých), šperky (v ceně  438 zl), zlato, stříbro, cenné papíry (obligace v ceně 15.000 zl), porcelán, sklo, nádobí, příbory, prádlo, oblečení, nábytek do 16 místností (zámek Světlov byl ještě před    přestavbou).
     Mezi cennými papíry bylo hodně dlužních úpisů, půjčovala peníze židům v okolí (500 zl si roku 1821 vypůjčil na 5% Abraham Zimlich ze Slavičína, a další židé z Uherského Brodu, Napajedel, Nivnic, z Horní Lhoty a j.).
     Její dcera Jindřiška (Henriette, nar. 1799 na zámku v Náměšti, + 1884), provdaná 1817 za hraběte Jindřicha Larische - Mönicha (nar. 1793, + 1859 ve Florencii, v  letech 1836 - 1848  dal vybudovat v Bojkovicích železnou huť, která však brzy přestala vyrábět pro malý obsah  železa v rudě a pro špatné spojení se světem - viz kapitola 6), byla akcionářkou železnice Privilegovaná severní dráha císaře Ferdinanda, v letech 1849 - 1855 byla  spolumajitelkou soukenické  továrny v Náměšti nad Oslavou, 1863 přikoupila ke svému  panství statek Nezdenice (za 130.000 zl) a pronajala si dvůr Vasilsko. Ve své vlastní režii měla i dvory Světlov, Komňu a Krhov, lihovar a rafinerii v Bojkovicích, dále polesí Pitín,    Hrozenkov a Lopeník.
     V letech 1846 - 1856 dali  manželé Jindřiška a Jindřich Larischovi - Mön. přestavit  hrad  Nový Světlov (byl postaven v letech 1480 - 1490, několikrát zpevňován a přistavován) do dnešní podoby ve slohu anglické gotiky (tudorský sloh, 68 pokojů), stavbu řídil vídeňský architekt Eduard Kusche. Soustředili v něm sbírku vzácných obrazů, soch a uměleckých památek, pravidelně se na zámku pořádaly koncerty hudebního tělesa o 40    hudebnících (hodně z nich byli  lidé z Bojkovic, zámecké panstvo jim zařídilo hudební vzdělání). I stará hraběnka Haugwitzová byla výbornou harfenistkou. Koncerty byly prováděny v rytířském sále. Zámek se tak stal střediskem hudebního a kulturního života (přijížděl sem i Josef Mánes). V parku (12 ha) byl velký skleník s citroníky a pomerančovníky, u zámku velký morušový sad pro pěstování bource morušového (výroba hedvábí). Na novém zámku byl v letech 1846 - 1856 správcem Ital Vitaliano Fumagalli, italští kuchaři  a komorníci až do smrti hraběnky Jindřišky Larischové (+ 1884, měla 85 let, přežila  svého manžela i své syny). Hraběnka na Světlově bydlela vždy jen v létě, přes zimu bývala v Italii.
     Jindřiška a Jindřich Larisch - Mönich měli tři syny: Jan (Johann, nar. 1821,  byl zemským hejtmanem Slezska a držel dvory na Karvinsku: Stonavu, Albrechtice,  Německou Lutyni, Mizerov, Fryšták, Karvinou, Merklovice, Horní Suchou, Těrlicko, Stanislavice a Závadu), Eugen (nar. 1833, + asi 1884, 1882 ještě žil, 1885  byl již mrtev, zdědil Světlov - o něm dále)  a Leo (nar. 1824). Dále měli 3 dcery: nejstarší se 1844 provdala za barona Pereiru (vídeňský bankéř), druhá se provdala 1857 za knížete Oettingena.
     Hraběnka Žofie Haugwitzová odkázala před svou smrtí vasilský statek (biskupské léno, byla to jen formalita, viz výše) svému synu Karlu Vilému Haugwitzovi (1797 - 1874),  ten ho však 1836 prodal svému švagrovi hraběti Jindřichovi Larisch - Mönichovi (+ 1859 ve Florencii). Jeho syn Eugen Larisch - Mönich pak zdědil celé světlovské panství (i s Vasilskem, léna totiž 1868 zanikla).
1868 říšským zákonem o rušení biskupských lén bylo vasilské léno zrušeno a připadlo ke  světlovskémi alodu. Tím pro Nevšovou vlastně skončil sled feudálních vrchností,  poněvadž veškerá panská  půda v Nevšové byla rozdělena a prodána nevšovským  rolníkům a oni přestali mít bývalé povinnosti (robota, fojti,  atd.). Stalo se tak po sporech o právo brát dřevo a stelivo z panských lesů hornolhotských; o to právo přišli    Nevšovjané za kus lesa Kameničná.
     I když další popisování majitelů se již netýká nevšovských a rudimovských občanů, přesto dokončím osudy majitelů světlovského velkostatku:
       Dědic světlovského velkostatku byl tedy Eugen Larisch - Mönich, syn hraběte Jindřicha  a Jindřišky Larisch -  Mön., ten měl tři dcery: Františku (provdaná za hraběte Augusta Bellegarda, + 1890), Jindřišku (Henrietta, 1884 dědila po své  babičce Jindřišce  Larischové -  Mönichové, + 1892) a Gabrielu.
     Hrabě August Bellegarde z Velkých Heraltic (u  Benešova) byl dvakrát ženatý (je zde problém: napřed s Jindřiškou 1887 a potom s Františkou - nebo naopak? - někde se  totiž uvádí jeho manželka Jindřiška, někde Františka. Tu druhou svatbu měl v roce, kdy byl poslancem dr. A.C. Stojan). 1899 byl hrabě August Bellegarde jmenován tajným radou,  kurátorem jeho nezletilých dětí (dědiců) byl v letech 1892 - 1897. Poněkud mlhavá situace!
1890 po smrti Františky Bellegardové zdědily statek její nezletilé dcery komtesy Pavla a Gabriela Bellegardovy, za ně byl pak kurátorem panství hrabě Ferdinand Deym. 1892  tuto funkci zastával jejich otec hrabě August Bellegarde.
1901 hrabě August Bellegarde je uváděn jako vlastník velkostatku a rafinerie lihu v Bojkovicích. Hraběnka Larischová jako majitelka pivovaru, mlýna a vinopalny v Bojkovicích.
1907 (někde uvedeno 1906) zadlužené  panství (Světlov, Vasilsko a Nezdenice) přešlo nuceným prodejem za 2,500.000 K na uherského šlechtice Aladara Karaczonyiho (Karatsonyi,  Karaczoni, Karatzonyi), který však bydlel v Budapešti.
1912 hrabě Aladar Karaczonyi prodal celý statek polskému knížeti Jiřímu Lubomírskému (Lubomierski), byl v letech 1907 - 1918 velkostatkářem v Rozvadově (Halič). Kníže  Jiří přivedl zdejší statek k úpadku.  Obec Šanov brala v roce 1913 úroky z fondu knížete Lubomirského.
1914 byl statek prodán v dražbě Pozemkové bance v Praze, (odhadní cena jenom statku Vasilsko byla 876.000 K). Banka ho držela ještě 1921, potom se světlovský statek  rozdělil na zemědělské a na lesní hospodářství, každá část měla jiného majitele:
     zemědělskou část (dvory) koupil František Staněk, první ministr zemědělství v ČSR.
     Lesní část koupil dr. Bublík, ten 1926 spojil lesní i zemědělskou část a dal  ji své dceři Jarmile, provdané za Jaroslava Zbořila. 1928 jako jejich společník koupil světlovský  statek dr. Staněk, syn ministra Staňka, brzy si však dal od Zbořilů vyplatit odstupné 2,000.000 Kč a tak zámek i dvůr v Bojkovicích patřil již jenom manželům Zbořilovým.
1942 - 1945 za německé okupace byla na majetek Zbořilových vnucena německá správa, po válce 1945 byla tato správa zrušena a majetek připadl opět Zbořilům až do 1948.
1948 Majitelem celého statku byly Čs. státní statky (Ředitelství Zlín).

        P e t r ů v k a____

1540 pustá Petrůvka je znovu osazena.
1549 Burian Světlovský odkazuje Nový Světlov a světlovské panství svému švagrovi Hynkovi Bílíkovi z Kornic a na Veselí (byl to bratr Burianovy manželky Johanky z Kornic). 1527 Hynek Bilík (Bílek) držel i Tlumačov, 1549 (v deskách až 1551) kupuje od Zikmunda Kuny  z Kunštátu  Šanov a pustý Hrozinkov. Hynkova první manželka byla Markéta (Margeta) z  Drahotuš, druhou manželkou byla Lidmila z Potenštejna, třetí manželka (a  vdova po  něm) byla Kateřina z Honbic, držela i Nezdenice. Jeho synové byli: Smil, Jan, Sobek a Václav. Václav Bilík (Bylík) z Kornic je 1575 uváděn, že byl zmocněn Magdalenou  Brumovskou z Lomnice provedením prodeje brumovského panství Zdeňkovi Kafkovi z Říčan (viz Slavičín a Bohuslavice), byl s Magdalenou Brumovskou zpřízněn. Světlovské panství pak zdědil po svém otci Hynkovi jeho syn Smil Bilík z Kornic, za manželku měl Elišku ze Žerotína.
1552 Smil Bilík z Kornic (a jeho mladší bratři) dává světlovský statek Kateřině z Vlčnova,  dceři Buriana z Vlčnova (viz Nevšová): zámek Nový Světlov, Bojkovice, Záhořice (!), Nezdenice, Komňu, Bzovou, Krhov, Pitín, Šanov, Petrůvku, Kladnou, Žilín, Přečkovice,  Kozlovice /!/, Řetěchov, Provodov, Lidkovice, Luhačovice, Hostětín a pustý Hrozinkov.
     Dále jsou držitelé světlovského panství jako u  Nevšové do 1595 (Tetauři,  Jetřich z  Kunovic). U seznamu majetku je navíc jmenováno pusté Opatovsko, Blýšticko, Městkovsko, Miřín, Sobnov a dvě pusté Lhoty u Pitína.
1595 Jan Jetřich z Kunovic dává světlovskou část svého panství  své sestře Anně Marii  z Kunovic (dosáhla plnoletosti), sám si ponechává vasilské léno a panství Hranice.
1596 se Anna Marie z Kunovic a na Novém Světlově provdala za Zdeňka Žampacha z  Potenštejna.  Byl to původně chudší šlechtic, bohatství získal až sňatkem s Annou  Marií z Kunovic. Nejdříve byli oba dva nekatolíci, později se Žampach dal ke katolíkům. Před stavovským povstáním držel 1600 hodonínské panství, později i Vsetín, 1617  Bořetice a  Újezdec u Osvětiman. Své poddané prý týral bitím a mučením, stěžovali si na něj (viz kapitola 5). Neustále se soudil se svým švagrem Jetřichem z Kunovic. Za   stavovského povstání jej rozbouření sedláci z hodonínského panství vyhnali, jeho statek  byl zkonfiskován a postoupen vrchnímu veliteli stavovských vojsk Matyášovi z Thurnu.    Žampach tenkrát utekl do Vídně k císaři, sloužil pak v císařské armádě, obléhal Strážnici. 1627 Zdeněk Žampach prosil císaře, aby ho zastoupil před věřiteli,  protože válka mu způsobila škodu 500.000 zl.
1598 (v zemských deskách zapsáno až 1602) vyměnil Jetřich z Kunovic své hranické panství se Zdeňkem Žampachem za světlovské panství, Žampach mu ještě doplatil 17.000 zl. Tak je opět světlovské panství a vasilské léno pohromadě až do 1633 jako Nevšová (Petřvaldský, Serenyi).
1633  bratři Serenyiovi (viz poznámka autora výše) si  svůj  majetek rozdělili: Pavel Serenyi (viz  Nevšová a Divnice) byl generálem, ponechal si luhačovickou část panství - Luhačovice s tvrzí (měla 3 pokoje, jídelnu, kuchyň, spižírnu a sklep), dvorem, pivovarem, sladovnou, palírnou, mlýnem a šenkem, dále Lidkovice, Kaňovice, Provodov, Řetěchov, Podhradí, Pozlovice s farou, Petrůvku, Přečkovice,  Kladnou, Žilín a Pradliska. 1644 dal Pavel Serenyi zbořit starý kalvinský kostel v Pozlovicích a dal postavit dnešní farní  kostel. Na stavbu bylo použito materiálu ze zbořenin Starého Světlova. V kostele je hrobka luhačovických Serenyů.
1668 po smrti Pavla Serenyiho (zemřel 1667) zdědil panství jeho syn hrabě Ondřej Serenyi  (Andreas,  Ondráš). Zamlada studoval v Trenčíně a v Trnavě, byl gemerským županem,  zemřel 1688 v Záblatí. Jeho druhá  manželka byla Barbora, rozená Orlayová (Olléová),  sňatkem s ní získal uherské statky Záblatie (u Trenčína). Zdejší statek obsahoval (rok 1670 i 1679) tytéž osady, dvory a objekty jako zmíněné  výše. 1675  žádá Ondřej  Serenyi olomouckého biskupa o povolení sloužit mše v domácí kapli. Za jeho života byly již známy v Luhačovicích léčivé prameny, dva tyto prameny nechal vyzdít a opatřit stříškou. Barbora Orlayová, vdova po Ondřejovi Serenyiovi prodala statek u Nových Zámků za 3.500 zl.
1685 po Ondřejovi držel luhačovické panství jeho syn hrabě Ondřej Wolfgang Serenyi (Ondráš, + 1743). Přikoupil ještě statky v Uhrách, 1711 koupil Nezdenice za 36.000  zl, 1720 je zase prodal. V letech 1730 - 1740 byl v Luhačovicích namísto malé tvrze (byla  pak používána pro hospodářské účely) postaven zámek. Jeho manželka byla Alžběta.  Ondřejova sestra Anna se provdala  do Uher, následovaly dlouhé spory s její rodinou    o majetek.
1743 po Ondřejovi Wolfgangovi zdědila luhačovické panství jeho dcera Alžběta Anna Marie Serenyiová (zemřela 1809 v Luhačovicích), provdaná za svého příbuzného ze světlovské větve Amanda Serenyiho (viz Nevšová). Hrabě Amand Serenyi je podepsán na důležitých majetkoprávních listinách 1754 (smlouva panství luhačovského s obcí  Provodov) a 1766 (smlouva o rozdělení sporných pozemků Zlína, Vizovic a Luhačovic - viz kapitola 1 Politické události). Manželé Serenyiovi měli 6 dětí: Vincenc (1751 - 1810), Josef, Karel, Amand, Jan Ludvík (nar. 1768) a Marie Františka (provdaná Telekiová, zdědila Záblatie). Syn Amand byl prohlášen za marnotratného, jeho opatrovníkem se  stal jeho bratr Josef. Alžběta Serenyiová nechala 1750 k luhačovskému zámku přistavět kapli, 1784 z ní  vznikl farní  kostel. 1748 se  konala v Želechovicích schůzka držitelů    panství luhačovského, světlovského, vizovického, zlínského a léna vasilského, kde byla sjednána dohoda o rozdělení poddanských lesů na Vizovsku - následek byly poddanské bouře, viz kapitolu 1, rok 1767.
     Vdova hraběnka Alžběta Serenyiová bydlela na zámku Luhačovice a ještě roku 1775 zde podepisuje listiny.
     Po své matce Alžbětě držel panství její syn Vincenc Serenyi,  po něm je  pojmenován luhačovický pramen Vincentka.
1810 Vincenc Serenyi toho roku v Luhačovicích zemřel, luhačovické panství (v hodnotě  456.885 zl)  předal synům svého bratra Josefa: Antonínovi (+ 1811 ve Vídni) a Janu Nepomukovi Serenyimu (1776 - 1854). Jan Nepomuk měl vysoké  hornické funkce, držel Milotice,  Lomnici, statky v Uhrách, přikoupil Tulešice a Rešice (okres  Znojmo). Brněnskému muzeu věnoval svou velkou sbírku nerostů. Jeho žena byla Aloisie, rozená Eötvösová a měli děti: Gabriel, Amand (+ 1824,  po něm pojmenován pramen Amandka), Alois (1813 - 1893, měl titul dr., zdědil Lomnici), Ladislav (László, 1815 -  1893, držel uherské statky) a Jan Alfons (1823 - 1901, zdědil Tulešice a Rešice, 1872 je prodal).
1849 po svém otci Janovi Nepomukovi držel panství jeho syn hrabě Gabriel Serenyi (Gabor, 1817 - 1868). Jeho manželka byla Jindřiška Hentschelova z Gutschdorfu (Henrietta, v letech 1877 - 1885 držela Oslavany i se svými dvěmi sestrami). Měli dva syny (jedním z nich byl příští dědic Otto Jan) a řtyři dcery: Gabriela se provdala do Slavičína za barona    Artura Lederera-Tratnern, další byla Irma Serenyiová (1863 žila u své sestry Gabriely na zámku v Hrádku) - obě viz Slavičín.
1868 po smrti hraběte Gabriela spravuje celý majetek poručenská správa až do 1877, kdy  dosáhl plnoletosti jeho syn hrabě Otto Jan Serenyi (1855 -1927). Patřily mu dvory Luhačovice, Horní dvůr, Karlovice, Petrůvka, Přečkovice, polesí Luhačovice, Provodov,   Petrůvka, Přečkovice, Ludkovice, dále lázně a mlýn v Luhačovicích. Dvůr Petrůvka držel ještě v roce 1920, ale pronajímal ho soukromníkům (1909  H. Galuška, 1913 H. Hubík, ten později měl propachtovaný dvůr Hluboká za Slavičínem). Hrabě Otto Jan prodal 1902 luhačovické lázně akciové společnosti, sám zůstal akcionářem. Je po něm pojmenován pramen Ottovka. 1905 byla po něm pojmenována první lokomotiva na trati Újezdec - Luhačovice "Serenyi" (a ne Šereni - viz autorova poznámka výše). Po smrti svého strýce dr. Aloise Serenyiho mu připadl i statek Lomnice. V letech 1906 - 1918 byl moravským zemským hejtmanem a místodržitelem v Brně. 1884 byl zvolen poslancem  moravského sněmu, 1888  byl poslancem říšské rady. 1912 byl dědičným členem  panské sněmovny vídeňské říšské rady. Sňatkem s Leopoldýnou Harrachovou (1872 -  1917) získal  další statky v Uhrách, byla to jeho již druhá manželka. Mli dva syny: Alois    Maria (nar. 1893, zdědil moravské statky) a Rudolf (nar. 1902, zdědil uherské statky
1927 posledním majitelem luhačovského statku byl syn Otty Serenyiho Alois Maria Serenyi (nar. 1893) až do 1945. Za války se hlásil k německé národnosti, po válce mu proto byl majetek podle Benešových dekretů zkonfiskován.
1945 statek, zámek (25 pokojů) i lázně Luhačovice jsou majetkem  čs. státu. 

        R o k y t n i c e

1650 Melichar Ledenický (viz Slavičín) vrací statek Rokytnici zpět Apoléně Bartodějské.
1651 Apoléna Bartodějská prodala rokytnický statek Johaně Kateřině Winklerové ze  Střelic, rozené Rejtinové z Margelitt (viz Mladotice) za 4.000 zl. Johana Kateřina měla (asi) dva syny a dvě dcery.
1660 po ní zdědil statek její syn Tomáš Winkler ze Střelic, pak držel statek Jan Jiří  Winkler   (vrchní strážmistr, + 1691 při povstání v Sedmihradsku), po něm držely statek jeho dvě  sestry: Jana Fantiška (Johana), provdaná Bojakovská, + 1712, je pohřbena ve slavičínském kostele. Po ní dědil její syn František Karel Bojakovský. Druhou část statku držela její sestra, viz 1717.
1670 na lánském rejstříku za Rokytnici je podepsaný Zdeněk ze Zástřizlů (viz  Divnice)  a  listina je datována v Divnicích (asi se jednalo o zastupování, možná  že listiny nesměly podepisovat ženy, nebo při provádění těchto soupisů musel být přítomen někdo cizí, nezaujatý - nevím - podobná listina ze Slavičína je datovaná ve Vizovicích).
1717 (asi spíš, ale je tak zapsáno v zemských deskách) prodala její setra svou část  statku  (asi ideální polovinu - dvůr, ovčín, hospodu, pálenici, ovocnou a zelinářskou zahradu) za 14.100 zl Františku Karlovi Bojakovskému z Knůrova (viz Mladotice). Od 1743 držel i Mladotice a Hrádek. Dále jako Mladotice do 1805, pak jako Slavičín do 1930.
1930 Wichterle prodal statek J. Fuksovi (statkář ve Skašticích u Kroměříže),  potom ho koupil František Brázdil (statkář v Nezdenicích). Po válce byl statek rozprodán  místním zájemcům, budovy použilo Jednotné zemědělské  družstvo.  

   Seznam použitých pramenů a literatury :___

A. Prameny :
CDB Codex diplomaticus Moraviae
Moravský zemský archiv Brno
Moravský zemský archiv Kroměříž
Moravské zemské desky, kraj olomoucký
Moravské zemské desky, kraj brněnský
Okresní archiv Zlín - Klečůvka
Knihy půhonné Olomouc
Knihy půhonné Brno
Archiv Městského muzea Slavičín
Archiv Městského úřadu Slavičín

B. Publikace - knihy, brožury :
Bačovský R. - Česká šlechta ve svých sídlech v Čechách a na Moravě
Bartoš, Schulz, Trapl - Historický místopis Moravy a Slezska
Blažek, Kadich - Der Mährische Adel
Brandl - Kniha pro každého Moravana
Cekota, Hosák - Dějiny Slavičína
Červinka I. L. - Zapomenuté hrady, hrádky a tvrze moravské - hrad Engelsberg
Dudík B. Dějiny Moravy
d´Elvert Chr. - Zum Oestereichischen Verwaltungs - Geschichte mit besonder Rücksicht                    
                      auf die böhmische Lände
Filipovský K. - Vlastivěda Markrabství moravského
Hosák L. - Historický místopis země Moravskoslezské
Hrubý F. - Moravské zemské desky
Kohoutek J. - Hrady jihovýchodní Moravy
Kořistka K. - Die Markgraftschaft Mähren
Kukulka, Zemek - Historický místopis okresu Bojkovice
Lechner K. - Die ältesten Belehnungs und Lehensgerichtbücher der Bisthums Olmütz
Lustig R. - Schematiusmus velkostatků v zemi Moravskoslezské 1935
Manfred A. - Napoleon Bonaparte
Matějek F. - Moravské zemské desky
Musil F. - Hrady a zámky na Moravě
Nejedlý Zd. - Dějiny národa českého
Palacký Fr. - Dějiny národu českého
Paorocký - Zrcadlo Čech a Moravy
Peřinka V. - Vlastivěda moravská - okres valašskoklobucký
                                                    okres vizovický
Pilnáček - Staromoravští rodové
             - Genealogie Podstatských z Prusinovic
Pluska S. - Staromoravské církevní děje
              - Památky hradu Brúmova
Prasek - Historie hradu Sehradic
Prochaska J.F. - Mährens Grundbesitzer 1881
Prokop A. - Die Markgraftschaft Mähren
Rezek - Dějiny Čech a Moravy
Slabiňák O. - Nový Světlov a Bojkovsko
Slovák - Bělohorský konfiskační protokol
Švihálek, Brzobohatý - 850 let Mladotic
Tittel H. - Statistik und Beamten Schematismus des Grosgrundbesitzes in der                                 Markgraftschaft Mähren 1885
Ungwitz - Dějiny města Valašskýck Klobouk
Urban - Česká společnost
Václavík - Luhačovské Zálesí
Válka - Dějiny Moravy
         - Přehled dějin Moravy
Wolny G. - Die Markgraftschaft Mähren

C. Publikace - sborníky
Československá vlastivěda
Dějiny Vlachovic
Jubilejní čítanka o Valašskokloboucku
Přehled československých dějin
Vlastivěda moravská - Uherskohradištsko
                            - Zlínsko

D. Publikace - ročenky, statistiky, adresáře
Mährische Merkur-Adresbuch in Mähren 1834
Neuster Schematismus 1877 - 1882
Oestrreichisches Jahrbuch 1877 - 1909

E. Periodika - Časopisy
Agrární archiv
Časopis Matice moravské
Časopis Moravského muzea
Časopis pro dějiny venkova
Časopis Vlastivědného spolku muzea olomouckého
Československý časopis historický
Český časopis historický
Gottwaldovsko od minulosti k současnosti
Historický sborník Krajského muzea Gottwaldov
Naše Bojkovsko
Naše Valašsko
Sborník archivu ministerstva vnitra
Sborník historický
Selský archiv
Studia comeniana et historica
Valašsko
Věstník královské společnosti nauk
Věstník Matice opavské
Vlastivědné kapitoly z Valašských Klobouk
Vlastivědný věstník moravský
Zlínsko od minulosti k současnosti
Zprávy Okresního muzea ve Valašských Kloboukách
Zprávy Krajského (Oblastního) muzea Gottwaldov

Jmenný  rejstřík:

Jména naleznete v jednotlivých kapitolách:
S - Slavičín, M - Mladotice, H - Hrádek, D - Divnice, B - Bohuslavice, L - Lipová,
N - Nevšová, P - Petrůvka, R - Rokytnice.

vo Ahren			S		Magnis				N
Althan			B		z Magyarhelu			D,B
Apponyi			B		Maitin				H
Aranyady (Aranyany)	D,B		z Malenovic			S
z Aurachu		D,B		z Maletína			S
						z Malého Serenu		D
Balaš			B		Manner				M,H
Banffy			S,M		z Margelit			S,M,R
Barkoczy			B		Martinic				S
Bartodějský		S,M,B,N,R	z Meziříče			S
Bathory			S		z Milonic			N
Bathyany			B		z Minczenty			S,M,B
Beisel			D,B		z Minkwitzburku			S
Bellegarde		N		z Mošnova			N
Berka			N		Mozer				B
Bianchi			D		Mönich				N
z Bibersteina (Bibrštejn)	N		z Münsterberku			S
Bilík (Bílek, Bylík)		S,N,P		z Myslibořic			B
z Bílkova			N		
z Bílkovic			L		z Nagy Apponu			B
Bílý			L		z Nagy Lutze (z Natluče)	H
z Biskupic		N		Nebojse (Nebojsa)		S,N
Bítovský			B		Nekeš				B,N
Boček			M		z Nevědomí			N
Bojakovský (Bujakovský)	M,R		z Obory				S
z Bojkovic		B		Oczkay				S,M
Bosnyak (Bosňak)	D,B		Oesttingen			N
Bossany	(Bošany)	B		Offredi				B,N
Brand			S		z Ojnic				N
z Brandýsa		S		Onšík				N
Brumovský		S,P		z Orbova (z Orbové)		D,B
Buol			S		Orságh				S
z Bylnice			B		z Ořechového			S
Bystřice			N		Ořechovský			B,N
 						Osecký				S,M
Callot			S		z Osečka			S,M
de Castries		B		z Ostrého Kamene		H
Celská			S,N		Ozlay (Olléy)			P

Cimburk (z Cimburka)	S,M,H,N		Palaští (Palašty, Palašta)	S,M,D,B
Clam			S		z Pavlovic			S
						Pavlovský			S
Čák			S		Paumgartlen			S
Čech			S		z Pernštejna			B		
z Čemeru			S		z Petrůvky			B,P
z Čuder			S,M		Petřvaldský (z Petřvaldu)	D,B,N,P
						Pereira				N
Deym			N		z Pezinka			S
Ditrichštejn		S,N		z Poděbrad			S
z Dobrotic		S,L		z Podhradí			L
Doczi (Doci)		H,N		z Podmanína			S,L,N,P
z Dolní Lindvy		S		Podmanický (Podmanínský)	S,M,L,N
z Doloplaz		B		Podstatský			S,M,D,B,N
z Domašova		S		Poltz				M
Dombrowski		S		z Popova Kře (Popovský)	B
z Doubravky		N		z Potenštejna (z Potštejna)	B,N,P
z Drahanovic		B		Pražma				S
z Drahotuš		D,B,P		z Prusinovic (z Prusínovic)	S,M,D,B
z Dražejovic		N		Prusinovský			S,N
Dreher			B		z Polcenštejna			D
Drnovský			B
z Dřevčic			S		Radkovec (z Radkova)		S
z Dřevohostic		S		Rákocy	                                    D		
z Dubé      		N		 z Rechbachu			S
Dubský			H		Reiner				D,B
						Reinstein			B
z Engelsberku		S		Rejtejn (Rejtín)			S,M,H,R
Erdödy			B		Renner				S
Eötvösy			P		Revay				B
Forgáč (Forgach)		S,M,D,B		Rokytenský (Rokytnický, z Rokytnice) R
Frangipani (Frangipagi)	B		z Rottalu			B,N
Friess			N		z Rožmberka			H
Funagalli			N		Ruský				N
						
Gabor			N		Řečický (z Řečic)		B
z Gastryzl viz Zástřizl			z Říčan	(Rzitzan)		S,M,B,N,P
z Gattenberku		B		
Gerdthouer		D		ze Saint Julienu			N
z Gerstenstele		D		Salis-Soglio			S
Gerstman			D		Salm (Salma)			N
z Gimmichu (Gymmichu)	D,B		ze Sehradic			S
z Golena			H,N		Selb (Selba)			B
z Guth (Gutt,Gutu)	S,M,N,P,R	Serenyi (Sereni, Schereny)	S,D,B,N,P
z Gutschdorfu		P		ze Sezenic			S
z Gymeše			B		ze Schallaberku			S
						Sina (ze Siny)			B
Habach			B		Skrbenský			SM
d´Harcourt		B		Skydyňský (Skidinski, ze Skydyně) S
d´Harnoncourt		N		Slavický				B
z Harrachu		N,P		ze Slavičína (Slavičínský)	S
Haugwitz			N		ze Slavíkovic			B
z Helfštýna		N		ze Sloupna			D
Hellembert		S		ze Smečna			S
von Henneberg		S		Sokol				S
Hentschel		P		ze Somdince (ze Semelince)	H
 d´Hernoncourt viz d´Harnoncourt	ze Sonnenfeldu (Sonnenfelsu)	D
Hetzer (Hetcer)		D,B		Srpík				S
Hlaváč			D		Stahl (ze Stahlu)		D
Holcaur ( Holcner)	D		ze Strachnova			D,B,N
z Honbic			B,N,P		Strachota			S
Horecký			S,N		ze Střelic			M,R
von Hornsberk		B,N		ze Střílek			P
z Hory Obřanské		L,N		ze Sv. Mikuláše			S,N
z Hostišova		L		Světlovský (ze Světlova)	N
House			S		von Szendrö			N
z Hradce			B		Szeressen			S
z Hrádku			S,H
z Hříště			S		ze Šarfenštejna			H
						Šarkan				N
z Chlumu			N		ze Šarova			S
Chorinský (Chorynský)	D,B		Šelendorf (Šelndorf, Šandorf)	B,N
						Šereni viz Serenyi	
Illyeshazy (Ilešházy)	S,B		ze Šternberka			S,B,L,N,P
						Štěpánický			N
Janauer (Janaur)		D,B,N		
Jakusič (Jakušič)		D,B,N		Tarczay (Tarczy)		S,M
Jičínský			S		z Tarkö				S
Jiskra			S		Tatenbach			B
						Teleki				P
Kalkrentner (Kolkrejtar)	S		Tetaur (Tetour)			B,N,P
Kamenohorský				z Tetova			N
       (z Kamenné Hory)	S		z Thurnu			P
Karaczonyi (Karatsonyi)	N		Tinti				S
Kaschnitz			M		Toman				S
Kavka (Kafka)		S,D,B,N,P	Tonsern			M
z Kesejova		S,D		Toreš				S
Kescher			D		z Torýsy			S,M,N
Kinský			S		Tovačovský			S
z Kis Seren		D		Tököly				B
Klučovský			S		Török				N
z Knúrova		M,R		von Trattnern			S,P
z Kobylího		S,B		Trenčanský			S
Kobylka			S		z Trsatu (z Trsače)		B
Kobylský			B		z Třebomyslic			H,D
z Kolena viz z Golena			Tuchyňský (z Tuchyně)		D
z Korenova		M		de Turri				S
z Kornic			S,N,P		Türchheim (Türkheim)		D
z Korotína		S		z Tvarkova			L
z Kounic			S                                                                                		
Krokwiczer (Krokwicar)	S		z Ullersdorfu (Uleštorfer)	M,N
Kropáč			N		Ulrich				D
z Krumsína		S	
Kuna (Kuneš)		H,P		Valdštejn (z Valdštejna)		N
z Kunovic			B,N,P		z Varjelit			S,M,H
z Kunštátu		S,H,N,P		z Vartenberka (z Wartenberku)	N
Kyper			S		z Veletína (Veletka)		L,N
						z Velhrt	ic			S
z Landštejna		S,D,B,N		z Velkého Bossanu		B
Larisch			N		z Veselé			S,D
Laul			D		z Vilímova			N
Ledenický (z Ledenic)	S,M,H,D,B,R	z Víckova			S,N
Lederer			S,H,D,P		z Vlachovic (Vlachovský)	S,H,B,N
Liblin			D		z Vlčnova			S,B,N,P
Lichtenštejn		S,B,N		Vojsko				S
z Lilče (z Lulče)		S,D,L,P		z Vormündrein			S
z Lipé			D,N		Vrahovský (z Vrahovic)		B
z Lipiny			N		Vratkovič (z Vratkova)		S
z Lipové			L		z Vrbova (z Vrbové)		D,B
Lipovský			N
z Lípy			B,N		Walter (z Waltersburku)		S
z Lobkovic		B		z Warthy			S
z Lomnice		S,B,N,P		z Weinbergu			H
Lomnický			S,M,N,R		Wenke				B
z Löwenburgu (Löwenburg) S		Wertheim			N
Löwenstein		N		Wesselenyi			D,B,N
z Löwenthalu		S		Wichterle			S,D
Lubomierski (Lubomírský) N		z Wildburgu			S
						Winkler				M,R
						Wolf				S
Žalkovský (ze Žalkovic)	S,M						
Žampach			B,N,P		Ypsilanti			B
Žeranovský		S
ze Žeravic		S		Zahrádecký			D,N
ze Žerotína		B,N,P		Zay				S
						ze Záhorovic			B
						ze Zákřovic			B
						Zálužský			N
  						Zápolský			N
						ze Zástřizl			M,D,N,R
						Záviš (Záviška)			B
						Zborowski			B
						Zich (Zych)			N

   Autor nemá žádných námitek k jakémukoliv opisování, kopírování či citování celé práce nebo jen některých částí, jedná-li se o studijní  účely, nikoliv  komerční za účelem prodeje. Dílo má sloužit jako pomůcka pro studium regionálních dějin, nepovažujte ho za dějiny uvedených obcí.
Máte-li zájem o studium erbů, pečetí a znaků jednotlivých rodů či panství, máte možnost se s nimi seznámit v Městském muzeu Slavičín. Nemám v tomto směru žádné vzdělání,   moje popisy těchto erbů by vyvolávalo jen zbytečné shovívavé úsměvy.
Upozornění: V textu se vyskytují odkazy na různé kapitoly. Týká se to kapitol z celkové práce "Slavičínsko" , ze které je tato práce vyňata jako její druhá kapitola. Celkovou práci "Slavičínsko" je možno studovat v Městské knihovně ve Slavičíně (nepublikované svázané strojopisy).
                                      Drahomír Brzobohatý