Jako správce Městského muzea ve Slavičíně (již v důchodu) jsem tam našel velké množství různých rukopisů a strojopisů, jeden z nich mne vskutku natolik zaujal, že jsem ho přepsal do počítače. Též jsem v něm opravil řadu gramatických a stylistických chyb a teď ho předkládám pro případné zájemce. Jako autor byl podepsán jakýsi Erich  Kulka. Dovoluji si však tvrdit , že jakékoliv opisování za účelem  vydávání pro finanční zisk je povoleno jen se souhlasem autora.

                                             ERICH KULKA

                 ZÁNIK RODINNÉHO TÁBORA                 --------------------------------------------------------------------
Padesát let - půl století - je dlouhá doba. Mladíci se změnili v starce, starci v prach a popel. Změnily se vesnice i města, tvářnost krajin, vybledly vzpomínky na mrtvé a z paměti zmizely jejich podoby.
Mně však zůstaly v paměti hluboce vryty vzpomínky na utrpení a smrt statisíců, milionů. Na mrtvé, kteří zemřeli rukama pochopů na přání šílených vůdců, hlásajících nelidskou ideologii. Na události, které se odehrály před padesáti lety, já, Erich Schön, jeden z mála evropských židů, kteří přežili běsnění nacistů, nikdy nezapomenu.
Narodil jsem se ve Vsetíně, tenkrát spíše městečku, než městě. Tam jsem prožil dětství, léta studentská, dobu zrání. Cítil jsem se šťasten. Ne, že bychom byli my Židi příliš oblíbení, historické přežitky v tomto malém, konservativním městě existovaly. Měl jsem však rodinné zázemí, byl jsem milován rodiči, sourozenci, příbuznými. Z pěti sourozenců jsem byl nejmladší.  Nežili jsme v přepychu, ale přílišným nedostatkem jsme netrpěli. Žili jsme tak, jak žilo tisíce rodin malých židovských obchodníků. Po ukončení reálného gymnázia, obchodní školy a dřevařského kursu jsem začal pracovat v dřevařině. Po hubených létech  koncem dvacátých let, přišla tučná léta třicátá. Nedaleký Zlín se prudce rozvíjel a ve Vsetíně se počala připravovat stavba zbrojovky. Prostě, žeň pro dřevařské firmy. Úzce jsem pracoval se svým přítelem a spolužákem, již stavitelem Václavem Juráněm ve Vsetíně a Janem Tkadlečkem ve Zlíně.
V tom pracovním shonu a zmatku jsem nezapomněl žít. Přišla láska k Elly, později manželství a prvorozený syn Otto. Co jsem potřeboval ke štěstí více. Žil jsem ve šťastném manželství, měl jsem dobré přátele a pracoval jsem v prosperujícím obchodě. Ve své přílišné spokojenosti jsem nepozoroval, jak se svět a lidé mění.
Přišel rok 1939, s ním do Vsetína německé vojsko a nacisté. Pocítil jsem náhle strach. O svou rodinu i o sebe. Ten pro mne tak vzdálený fašismus byl najednou u nás.  Ještě jsem ale netušil, jak se změní život  můj i život nás všech.
Jednou, bylo to na jaře 1939 přišel za mnou tajuplně se tvářící Václav Juráň s prosbou o pomoc. Ne však pro sebe. Mladí lidé, vojáci, hlavně důstojníci, se nechtěli smířit s potupnou německou okupací. Věřili, že nacismus se nezastaví a bude pokračovat ve své expansivní politice. Přece jen musí dojít k válce. Chtěli se dostat ven , za hranice, bojovat za svobodu jako před dvaceti lety jejich otcové. Václav věděl, že znám dobře lesy na moravsko-slovenském pomezí, nyní hranici mezi Velkoněmeckou říší a Slovenskem, jejím satelitem. Věděl, že znám nejen lesní cestičky, ale i lidi schopné utíkající vojáky převést do bezpečí.
Váhal jsem a měl jsem strach, že to své malé štěstíčko ztratím. Pak jsem si však uvědomil, že odmítnout nemohu. Přikývl jsem. Počátky naší ilegální práce byly snadné. Gestapo se ještě nezabydlelo, hranice nebyly přísně střeženy. Uprchlíků bylo stále více a více. Jednou se stalo,co se stát muselo. Malá skupina byla na hranicí chycena pohraniční stráží a předána Gestapu k tvrdému výslechu. Někteří z  nich nevydrželi. Při výsleších padlo i mé jméno. Pak přišel den kdy mne odvedli.
Nevím, co mně zachránilo život. Snad bylo pro gestapáky překvapení, že Žid se odvážil na odpor, snad ještě nebylo rozhodnuto o konečném řešení židovské otázky. A tak již  roku 1939 začalo mé putování po fašistických věznicích a koncentračních táborech.
Spolu se svým švagrem Milanem Kulkou jsem putování zahájil v Dachau. V únoru 1941 jsme byli převezeni do nově budovaného tábora “ Auflager Bau” v Neuengemmu u Hamburku. Zde, 21.března 1941 zemřel na následky těžké fyzické práce a podvýživy Milan Kulka. První z mých blízkých. V prostředí koncentračního tábora však na smutek nebyl čas. Smutek a žal ubíral sil. A já jsem chtěl žít, chtěl jsem ještě vidět Elly a Ottu.
Pak přišla doba ještě horší.. V červnu 1942 jsem začal pracovat ve strojírenském podniku Walter Werke Jastram, který byl nově postaven v Neuengamm. Ale usmálo se na mne i štěstí. Vymanil jsem se ze skupiny “musulmanů”, jejichž údělem byla v co nejkratší době smrt vysílením. Stal se ze mne kvalifikovaný vězeň - zámečník, který měl větší naději přežít.
Nevěděl jsem však, že v tu dobu již byl vypracován a schválen plán na “ konečné řešení” židovské otázky. Plán na vyvraždění miliónů evropských židů. Byl dán rozkaz k postupnému přesunu židovských vězňů do koncentračního tábora Osvětim ( Auswitz), asi 50 km od Krakova. Tam byla vybudována “Továrna na smrt”, středisko pro systematické vyvražďování miliónů lidí a “průmyslovou likvidaci” jejich pozůstatků.
Spolu s dalšími  vězni z Neuengamm jsem tam byl dopraven v říjnu 1942. Osvětimský komplex nás svou velikostí ohromil., i když v té době ještě nebyl dobudován. Komplex byl rozdělen do tří, relativně samostatných sektorů :
1. 	Stammlager - hlavní tábor Osvětim I. , kde bylo soustředěno velitelství SS a uvězněni hlavně političtí vězni.
2. 	Birkenau - Osvětim II. Byl co do velikosti největší a byl určen hlavně pro Židy jako tábor vyhlazovací. Od Osvětimi I byl vzdálen asi 3 km.
3. 	Monowice -Osvětim III. byl tábor pro  vězně pracující jako otroci v  závodě chemického koncernu I.G. Farben Bunawerke. Byl vzdálen od města Osvětim asi 7 km.
My jsme se ocitli v Birkenau. Tento tábor byl ve výstavbě a byl urychleně dokončován, aby mohli co nejdříve přijet židovští “hosté” k likvidaci. Dokončen byl tábor B-1 s 50 vězeňskými baráky, rozdělený na část  B-1a pro ženy a B-1b pro muže.  Další sekce tábora - krematoria , plynové komory, desinfekční stanice, kuchyně, sklady, vodovodní potrubí, ploty z ostnatého drátu nabité elektrickým proudem a další příslušenství nebyla ještě v plném provozu.
Já a moji čtyři přátelé, kteří jsme byli odtransportováni z Neuengamm, jsme měli opět štěstí. Pro svou kvalifikaci “získanou” ve Walterwerke Jastram jsme byli zařazeni do komanda údržbářů.
Život v tomto vězeňském komplexu byl organizován podle představ, které se měly v budoucnu realizovat v “Tisícileté nacistické říši”. Na vrcholu pyramidy byli důstojníci , poddůstojníci i mužstvo Waffen SS zajišťující správu tábora a strážní služby vně i uvnitř tábora. Život  a příkazy  velitelů Waffen SS se řídil prostřednictvím vězeňské samosprávy. V čele samosprávy byl Lagerälteste, jemuž byli podřízeni velitelé bloků ( Blockältesten), kteří měli k dispozici různé pomocníky.. Na práci komand, pracovních skupin, dohlíželi kápové. Všechno to byli  převážně profesionální zločinci, slepě vykonávající příkazy a pokyny “mužů” SS.  Vězni byli prakticky bezprávní otroci, ke kterým si mohl dovolit  “muži” SS a příslušníci vězeňské samosprávy cokoliv, bití i zabití, aniž by byli nějak potrestáni. V táboře vládl teror, korupce a strach. Vězni měli strach o život, dohlížitelé měli strach z epidemických chorob a možné vzpoury obrovské masy vězňů. Korumpovat se dalo vším možným, počínaje šperky, drahokamy, zlatem, trochou polévky, skývou chleba i těly dětí. Panská rasa žila v přepychu, jejich pohůnci v relativním blahobytu na úkor statisíců bezprávných otroků.
Zdánlivě dokonalá organizace byla však postupně narušována. Neustále se rozšiřující tábor vyžadoval stále se zvětšující samosprávu, do které bylo nutno přibírat kromě brutálních, ale neschopných zločinců i politické vězně.Tito měli  jen jeden zájem - narušit tuto vražednou mašinérii a chránit nejen sebe, ale i jiné, hlavně politické vězně. Jejich tragédie spočívala v tom, že nemohli zachránit  všechny, ale jen poměrně malé skupiny, o kterých si mysleli, že by byli vhodní pro spolupráci. Toto bylo dilema, které nás sužovalo. Uvnitř tábora vznikaly skupiny odporu, postupně nabývající síly. Jádrem těchto skupin byly vězni pracující ve vězeňské administrativě, vězni - lékaři , členové komand pracujících ve skladech, kde byly skladovány věci odebrané vězňům při příchodu do tábora. Aktivně se podíleli na tomto odporu i vězni ze “Sonderkomand”, kteří byli svědci posledních chvil vězňů. Pracovali při odklízení mrtvol z plynových komor a jejich odvozu do krematorií.  Já, jako vězeň - údržbář , který měl poměrně dost volný pohyb po táboře, jsem byl rovněž  členem skupiny odporu.
Ve druhé polovině ledna a počátkem února 1944 začaly přicházet transporty českých Židů z Terezína. V jednom z nich byla i má matka Malvína se sestrami Eliškou a Josefinou, bratry Ottou a Albertem. Jednou po večerce jsem se s bratry setkal. Vyprávěli mně, že otec zemřel již v květnu 1941, když ho silně nachlazeného a nemocného Gestapo transportovalo do koncentračního tábora  Sachsenhausen. Od nich jsem se tak dozvěděl, že má žena Elly a syn Otto jsou již v Terezíně připraveni k transportu do Osvětimi.
Má maminka a sestry zahynuly. Maminka byla jako stará a nemocná při selekci poslána na nákladní auto, které odváželo vězně do blízkých lesů, kde byly ukryty plynové komory. Sestry odmítli nemocnou maminku opustit a byly odvezeny společně s ní. Zahynuly i s dalšími 6 000 souvěrci v plynových komorách. Jejich těla byla nejdříve zakopána, po dostavbě krematorií vykopána  a spálena. Z transportů, které přijely z Terezína bylo vybráno na otrocké práce asi 7 000 vězňů, přežilo jen asi 1 000. Neplakali jsme. Jak jsem se již zmínil, smutek a pláč vysiluje. Boj desetitisíců vězňů o přežití pokračoval.
8. 	září 1943 za mnou přišel můj přítel Rudolf Gabien z komanda “ Canada” a sdělil mně překvapující zprávu. Z Terezína přijel podivný transport, který neprošel selekcí, vězňům byla ponechána jejich zavazadla. Ihned jsem běžel se na ten transport podívat. K táboru B-2 šel zástup, jak jsme se později dozvěděli, 5007 vězňů k barákům, původně určeným jako stáje pro koně Wehrmachtu. Tyto baráky byly bez oken, přístupu vzduchu a světlo pronikalo jen otvory ve střechách. A další zvláštnost. Rodiny nebyly rozděleny. Ženy s dětmi byly umístněny na jednu stranu baráku, muži na druhou. To však nebylo vše.  Ostřihání dohola,  registrování a  tetování  bylo provedeno v barácích a mohli mít také civilní šaty. Od ostatního tábora byli však přísně isolováni a bez povolení se s nimi nesměl stýkat žádný vězeň z jiného tábora. Překvapení však nebylo u konce. Na druhý den navštívil vězně dokonce velitel tábora  Obersturmführer SS Hans Schwarzhuber v doprovodu lékaře SS MUDr. Josefa Mengele a několika vězňů. “Uvítací” projev Schwarzhubera byl uklidňující. Budou mít vlastní samosprávu, která bude v přímém styku s důstojníky SS, nemocní a staří  vězni budou pod dozorem lékařů - vězňů a děti obdrží zvláštní příděl másla. Mohou psát svým příbuzným a přátelům do Terezína i celého světa a mohou od nich dostávat balíčky s potravinami. Také jim představil jejich  táborového vězeňského velitele Lagerälteste Arno Boehma a jeho pomocníky, velitele bloků. Vězni však nevěděli, že Arno Boehm je kriminální zločinec a brutální vrah, kterého si přivezl  velitel Osvětimi Rudolf Hoes ze svého bývalého působiště. Jeho pomocníci se od něho moc nelišili.
Speciální, tak zvaný “táborový telegraf” roznesl obsah projevu Schwarzhubera po celém Birkenau. Vyprávělo se, že tito vězni mají být vyměněni za zajaté německé vojáky a proto mají taková privilegia. Tábor B-2b se začal nazývat “ Český rodinný tábor”, Tragické bylo, že těmto pověstem uvěřili i vězni v tomto táboře. Několik známých mně zdůrazňovalo, že díky transportu jen o vlásek unikli jisté smrti.  Svatá prostoto. My, Židé, až legendárně proslaveni svou chytrostí a moudrostí jsme zapomněli, co je to “nordická lest”.  Nikoho nenapadlo, že hlavním cílem je vězně uklidnit a experimentálně si ověřit nový vražedný systém, určený pro masové vyvražďování vězňů . “Dobrotu” Reichsfürehra SS Himmlera naznačovaly i další skutečnosti. Barák 31 byl přeměněn ve školu a kulturní středisko, které si mohly děti vyzdobit malbami. Jakýmsi ředitelem se stal Freddy Hirsch, který byl také sportovním instruktorem.
Na první kulturní vystoupení dětí byl pozván i Hans Schwarzhuber s poddůstojníky SS, kterým se vystoupení dětí velmi líbilo. Freddy byl pak vyzván, aby vše popsal a napsal také své představy o výchově dětí v táboře. Vězni v  rodinném táboře se přes hrůznost prostředí koncentračního tábora cítili šťastni. I mne, v beznaději lágru jednoho dne potkalo štěstí. V   rodinném táboře jsem se jednoho dne  setkal se svou ženou Elly, synem Ottou, tchýní Hedwigou a sestrou mé ženy Palmou i jejím jedenáctiletým synem Borisem. I když jsem jíž dobře znal záludnost nacistů a nedělal jsem si iluze o budoucnosti, přece jen toto setkání mně dodalo sílu k přežití a touhu po záchraně mých milých. Jako údržbář jsem mohl občas přijít do rodinného tábora pod záminkou oprav. Nikdo ovšem nesměl vědět, že tam mám blízké příbuzné. Čas od času jsem se s nimi mohl krátce setkat.
 I život v rodinném táboře se pomalu dostával do lágrového stereotypu.  Elly byla zaměstnána v kanceláři správy tábora, Otto chodil do školy a stal se z něho ambiciózní student.  Muži pracovali na dostavbě tábora a ženy na úpravě okolí baráku, na opravách šatů a prádla. Byl klid.
Jednoho dne přinesl do tábora poddůstojník SS krabici poštovních lístků se zpáteční adresou : Arbeitslager Birkenau bei Neu Berun, Lagerstrasse, Baracke   Nr. .... Tyto lístky byly vězňům rozdány s tím, aby napsali svým přátelům v Terezíně i do neutrálních států jako jsou Portugalsko a Švýcarsko. Lístky pak byly hromadně odeslány z Židovské obce v Berlíně. Jak dosvědčili později vězni z terezínského transportu, který přijel do Birkenau 20. prosince 1944, byli lístky opravdu odeslány. V tomto transportu bylo asi 5000 mužů, žen a dětí. Tak se počet  vězňů v “Rodinném táboře” téměř zdvojnásobil.
V polovině února 1944 Otto dostal záškrt a byl umístněn do infekčního baráku 32 vedle rodinného tábora. Pomocí přátel z komanda “Canada” se mi podařilo sehnat léky, které jsem dal Mudr. Alfredovi Milkovi, vězni-lékaři, který Ottu léčil. V tom baráku byla rovněž ubytována dvojčata, na kterých prováděl své pokusy MUDr. Mengele.
Počátkem března 1944 se počaly dít podivné věci. 5. března přinesl poddůstojník  SS korespondenční lístky, které měli vězni opět odeslat svým přátelům. Požádal je, aby jako datum odeslání napsali  25. březen . Zdůvodnil to tím, že lístky pozdrží cenzura a zpoždění by nedělalo dobrý dojem. Znepokojivou zprávu donesla také Kateřina Singrová, slovenská Židovka, vězněná od roku 1942. Singrová pracovala jako písařka u SS Frau Marie Mandel, dohlížející na vězeňkyně. V baráku,ve kterém pracovala měl také kancelář SS Obersturmführer Franz Hösler, který byl odpovědný za mužské vězně a materiály používané k vraždění. Singrová zaslechla rozhovor mezi velitelem Osvětimi Rudolfem Hoesem  a Höslerem, ve kterém dal Hös příkaz k přípravě tak zvaného Sonderbehandlung , zvláštní péči o vězně, což byl krycí název pro  vraždění vězňů. Oznámil také, že šestiměsíční lhůta milosti dané vězňům Hlavním říšským bezpečnostním úřadem ( Reichssicherheitshauptamt) , bude ukončena 8. března. Ještě týž den dostali členové Sonderkomanda příkaz, aby připravili šatny, plynové komory a krematoria číslo 2. a 3. pro zvláštní akci. 5. března přišel do rodinného tábora Schwarzhuber. Svolal vězeňské funkcionáře v čele s Arno Boehmem. Sdělil jim, že v táboře budou provedeny opravy a požádal je, aby oznámili vězňům, že budou 8. března přesunuti do Heydebrecku, kde je vybudován podobný tábor. Požádal je, aby připravili seznam vězňů, kteří přijeli transportem v září 1943, kteří tam budou přesunuti. V tomto transportu přijelo 5 000 vězňů, z nichž již 1 200 v táboře zemřelo.
My, staří vězni jsme podle těchto náznaků dospěli k názoru, že přesun do Heydebrecku není nic jiného, než kamufláž hromadné vraždy. Vězni byli klamáni proto, aby celá akce proběhla v klidu.
Sešel jsem se s MUDr. Milekem, lékárníkem Ludvíkem Sandem z Prahy  Freddy Hirschem a sdělil jsem jim, k jakým závěrům došel náš “odbojový výbor” : Prohlásil jsem : “ Je nutno postavit se na odpor všem prostředky, které máme k dispozici. Vězni ze Sonderkomanda a komanda “Canada” půjdou společně s námi:” Milek, Sand a Hirsch tomu však nechtěli věřit. “ Eichmann by něco takového nedovolil, vždyť mně dal pokyn,  abych plán kulturní a výchovné činnosti vypracoval pro mezinárodní Červený kříž”,  řekl Freddy. Nepochodil jsem. Jelikož jako do jisté míry privilegovaný vězeń jsem měl přístup do rodinného tábora, sehnal jsem si propustku, abych si promluvil s  Elly a dalšími.
Ale ani u nich jsem nepochodil. “ To přece není možné,, aby takoví lidé, jako je velitel tábora a takoví příjemní důstojníci SS by byli schopni dát příkaz k vraždě chlapců a děvčat, těchto tak krásných dětí. Všichni SS přece nejsou bestie” byla jejich odpověď. Ani Elly mně nevěřila. “ A když již musím zemřít, chci zemřít s Ottou a ty mně k tomu pomoz”, řekla mi nakonec. V zoufalství jsem pak šel za MUDr. Milekem a prosil ho o pomoc. Vyšel mi vstříc. Ohlásil, že Elly má vysokou horečku a je podezření na spálu. Musí být okamžitě isolována v infekčním baráku 32. Od 6. března byla Elly společně s Ottou.
Mezitím napětí mezi vězni narůstalo, zejména v komandu “Canada”. Sehnali stovky zapalovačů, kterými chtěli zapálit slamníky v barácích, jiní obstarali lopaty a krompáče, které ukryli v barácích. Většina vězňů v rodinném táboře však byla klidná. Nechtěli věřit v “Sonderbehandlung”. Ženy dál klidně opravovaly šaty a prádlo, muži připravovali zavazadla na přesun. Avšak Schwarzhuber určitý neklid mezi vězni vycítil. 7. března přišel s MUDr. Mengelem do tábora společně i s novým Lagerälteste Brachmannem . Oznámil, že Boehm se přihlásil dobrovolně na frontu a proto se provedla tato výměna. Sdělil také, že vězni z transportu, který přišel v září, půjdou do sauny a desinfekce a pak dostanou čisté prádlo. To proto, aby do Heydebrecku nezavlekli tyfus. Cesta do desinfekčního střediska byla asi kilometr dlouhá a vedla mezi krematoriem číslo 4 a 5 . Podél cesty stáli ozbrojení “muži” SS. Tajně přihlížející vězni byli přesvědčeni, že to je počátek “Sonderbehandlungu”. Jaké však bylo jejich překvapení, když z desinfekčního střediska uviděli vycházet vězně v čistém prádle zabalené do dek. “Aby nedostali rýmu”, prohlásil MUDr. Mengele.
Odpoledne byli všichni přemístění do baráků v přední části tábora. Později všichni, kteří byli určeni k převozu do Heydebrecku včetně nemocných, odpochodovali  ve skupinách do karanténních baráků tábora B-2a. Brachmann jim vysvětlil, že odtud budou dopraveni na nádraží v Osvětimi. Pozdě v noci byli pak vězni seřazeni, prošli kontrolním stanovištěm  rodinného tábora, přešli asi 100 metrů ke karanténnímu táboru, byli opět zkontrolováni podle čísel a ve skupinách po šesti vpuštěni do baráků.
Druhý den svolal Schwarzhuber kápy a sdělil jim, že potřebuje tvrdé chlapy ke splnění tajného rozkazu vůdce. Asi 50 se jich přihlásilo. Převážně to byli kriminální zločinci. Jeden mezi nimi , Hans Rörich, byl politický vězeň. Ten řekl, že se na tak špinavé práci nebude podílet. Schwarzhuber mu ihned strhl pásku kápa, nechal mu oholit hlavu a poslal ho do “trestního bloku”.
Večer byl vyhlášen v celém osvětimském táboře zákaz vycházení, vchody do každé sekce byly střeženy a každý, kdo otevřel dveře baráku byl zastřelen. Ve 20 hodin 8. března 1944 byla okolo karanténních baráků zesílena stráž. S otevřenými korbami byla připravena kolona aut. SS Raportführer začal řvát: “ Los ! Los, Schneler ! Schneler !” Po něm řvali kápové a naháněli vězně holemi na korby aut. Každý, kdo se pokoušel utéci byl poddůstojníkem SS zastřelen. 
Auta plná vězňů rychle vyjela na silnici k náměstí, zahnula však na boční cestu vedoucí ke krematoriím 2. a 3. Na nádvoří před nimi zastavila.  Vězni byli donuceni kápy seskočit z aut, byli oslepeni reflektory a  “ mužové” SS  se psy  je naháněli do plynové komory. Jakýkoliv odpor byl nemožný. Ženy, chránící své děti byly napadány vlčáky, muži byli biti holemi. V této vřavě a zmatku kraloval MUDr. Mengele. Dvéře plynové komory se za vězni z Terezína zavřely. Podle svědectví vězni začali v komoře zpívat českou hymnu “ Kde domov můj” a “Hatikvah”. Zpěv netrval dlouho. Pak nastalo ticho.
Ráno,  jako obvykle opilý za mnou přišel jeden z  kápů Sonderkomanda Vinant s bílým balíčkem v ruce. “Mám pro tebe, Erichu, dárek na rozloučenou od jedné ženy ze včerejší akce”, řekl a podal mi balíček. Rozbalil jsem balíček.  Byla v něm rukou psaná báseň s názvem “ My mrtví vidíme .”  Bez podpisu. Byl jsem přesvědčen, že je od Elly. Vinant mi také cynicky popsal celý průběh akce. Ihned jsem rychle běžel k infekčnímu baráku. Zoufale jsem tloukl na dveře. Objevil se překvapený Milek. “ Proč tak bouříš, co se stalo ?” , ptal se mne udiveně.” Co se stalo s Elly a Ottou ? Ty nevíš, co se  včera událo ?” tázal jsem se ho přiškrceným hlasem. “ A co se mělo stát ? Tábor je přísně uzavřen a  ty na sebe dej pozor. Tvůj nepřítel, Scharfführer Huntrcek, brousí kolem. Ať tě nechytí .” Rychle jsem vklouzl do baráku a pověděl jsem MUDr. Milekovi,co se včera stalo. S ulehčením jsem pak vyslechl, že Elly s Ottou jsou v pořádku. Jak může vůbec být člověk v takové situaci být šťastný, když tolik přátel zemřelo ?
Později jsem se dozvěděl od jednoho německého kápa, jak se stalo, že byli zachráněni vězni z baráku číslo 32. Pro nemocné ze zářijového transportu bylo posláno zvláštní auto. Cesta k infekčnímu baráku byla rozmoklá, auto zapadlo a řidič nemohl dojet. Poddůstojník, kterému se zapadlé auto nechtělo vytahovat, prohlásil : “ Vykašleme se na ty smradlavé Židy, tak jako tak skapou. Otoč tu svou káru a pojedeme zpět.” Řidič ovšem rád vyhověl.
Hromadná vražda českých Židů a cynismus,  s jakým byla připravena a brutalita jejího provedení otřásla celým táborem. V Osvětimi byli příslušníci desítek národů, nejvíce Poláků. Smrt byla nedílnou součástí každodenního života vězňů. Avšak plánovité, systematické vyvražďování Židů se z toho vymykalo. Vězňové pochopili, že vyvražďování  “ nižších” ras a národů je součástí nacistické státní politiky.  
Účel a cíle Osvětimi nebyly světu neznámy. Mezinárodní ilegální výbor, ve kterém převládali Poláci, vytvořil síť spolupracovníků, jejichž prostřednictvím byly zasílány informace západním vládám. Kromě propagačních relací BBC však k žádnému zákroku nedošlo. Jak poznamenal Joseph Goebels ve svém deníku, laxnost západních velmocí přispěla k rozšíření  urychlení “ konečného řešení”  židovské otázky. Avšak nevzdávali jsme se a posílali další a další zprávy.  Osud  rodinného tábora otřásl i některými SS manny. Asi měsíc po této tragédii se dohodl vězeň Siegfried Lederer a SS Blockführer Victor Pestek  na útěku. Podařilo se jim dostat do Prahy, Lederer se dostal až do Terezína, aby informoval vězně o osudu Židů ze zářijového transportu. Nikdo, ani židovská rada a její představitel rabbi Leo Beck, mu nevěřili. Opírali se o zprávu Freddyho Hirsche a  o dopisy zavražděných. V dubnu a květnu uprchli další dva vězni a dostali se až do Bratislavy. Podařilo se jim kontaktovat vysoký katolický klérus, který předal jejich informaci do Vatikánu. Ten předal tyto informace západním velmocím diplomatickou cestou a opět se nic nestalo. 
V Osvětimi byly zatím intensivně prováděny přípravy na další “Sonderbehandlung”. Začaly přicházet nové transporty z dalších evropských zemí obsazených nacisty. Přirozeně, že také nové transporty z Terezína. 11., 16. a 18. května přišly do Osvětimi z Terezína tři transporty o celkovém počtu 7 503 mužů, žen a dětí. Po běžné “přijímací” proceduře byly umístněni na volná místa v “rodinném” táboře., kde se celkový počet vězňů zvýšil na 11 000 osob. Nastaly také změny vězeňských funkcionářů a vedení SS. Lagerführer Schwarzhuber byl nahrazen brutální kreaturou SS Obersturmführerem Josephem Kramorem.
Vraždění v Osvětimi vrcholilo. Během července 1944 bylo denně zavražděno až 1000 Židů. Plynové komory a krematoria pracovaly na dvě směny. Z tohoto hlediska bylo zavraždění 4 000 českých Židů pro nacisty jen okrajovou záležitostí. Ve snaze vraždění urychlit, byla připravena selekce a “Sonderbehandlung” na 20. června. K tomu však nedošlo. Nacisté počali mít starosti. Nedostávalo se jim dělníků ve zbrojovkách, hlavně v muničních závodech. Tyto dělníky chtěli nahradit otroky - vězni. Proto byla věnována větší pozornost selekcím. Bylo rozhodnuto, že všichni muži mezi 16. a 40. lety  zdraví a schopní práce budou ponecháni na živu. Z žen pouze bezdětné. Ostatním ženám byla ponechána volba. Buď zemřít se svými dětmi, nebo je zapřít, nechat je zemřít samotné a zachránit si život. Ale na jak dlouho ? Do této kategorie žen , které se měly rozhodnout patřila i má  Elly.
18. 	června 1944  byl rodinný tábor opět uzavřen a všem vězňů bylo zakázáno se vzájemně stýkat. Propadl jsem zoufalství. Již asi nikdy svou Elly  a Otto neuvidím. 20. června  přišel do naší údržbářské dílny ruský zajatec Saša, který pracoval v centrálním skladu potravin  a přinesl mi dopis od Elly. Počáteční radost se změnila v zoufalství. Byl to dopis na rozloučenou. Elly se rozhodla zemřít s Ottou. Jen s ohromnými potížemi se mi podařilo s mými přáteli Ottou Krausem a Adolfem Rosenfeldem s Elly setkat. Přemlouval jsem ji, aby Ottu zapřela a přihlásila se k selekci. Slíbil jsem jí, že učiním vše , abych Ottu zachránil. Díky přísaze mých přátel tomu uvěřila a přihlásila se k selekci. Byla pak přesunuta s ostatními ženami do hlavního tábora.
V průběhu selekce docházelo k hrozným scénám. Některé ženy se snažily projít tajně s malými dětmi. Eva Jockelová, která chtěla žít, ale i se svým čtyřměsíčním dítětem, se ho pokusila propašovat v cestovním vaku. Při kontrole bylo dítě odhaleno. Všichni svědci této scény věřili, že inspektor SS bude mít soucit, a nechá Evu projít. Ten ji však vrátil do tábora a na druhý den byla poslána i s dítětem do plynové komory.
Elly prošla s ostatními ženami a čekala na transport do nového tábora. Nyní se stala smyslem mého života záchrana mého syna Otty.
V prvé řadě ho bylo nutné ukrýt dříve, než vězni určení do plynu budou soustředěni do hlídaného baráku. Se svými přáteli, údržbáři, jsme stloukli z prken malý úkryt na vrcholu vodního reservoáru přímo v táboře. Jako údržbáři jsme v tom zmatku, který v rodinném táboře byl, nebyli vůbec nápadní. Když bylo vybráno asi 4 000 vězňů na práci, rozhodlo také vedení SS, aby bylo také 70 chlapců ve věku od 13 let  vybráno do učení v muničních továrnách. Toto byla pro mne jedinečná příležitost.
Šel jsem za Frankem, písařem, který vedl evidenci kartoték, aby změnil datum Ottova narození z roku 1933 na 1931. “ To přece nemohu udělat, vždyť by to byl podvod”, řekl tento yekke ( německý Žid), který si úřednickou “čest” cenil více než lidský život. Kdo opravu v kartotéce provedl, to jsem se již nikdy nedozvěděl. Na druhý den bylo 70 chlapců přemístěno z rodinného tábora do hlavního. Když poddůstojník SS Buntroch kontroloval kartotéky a čísla chlapců, viděl v řadě Ottu. Zeptal se ho, kolik je mu let. “ Třináct”, odpověděl Otto. Buntrock se podíval do kartotéky, pak na Ottu a zakřičel : “Proč lžeš, spratku ?” . Dal mu příkaz, aby se postavil mimo řadu. Otto mně pak vyprávěl : “ Myslel jsem, že ten podvod byl odhalen. Když však Buntrock všechny zkontroloval, přišel za mnou Buntrock s kartou. Několikrát se podíval na mne, pak do karty a pak na mne vrhl dlouhý pohled. Přišel kritický okamžik. Snad se v něm hnulo svědomí. Zmiz, zařval, a otočil se. Pak jsme šli s ozbrojeným doprovodem SS cestou mezi krematoriemi  k sauně. Myslel jsem, že je to opět nějaký trik. Ale po osprchování jsme dostali prádlo a vězeňské uniformy. Z okna sauny bylo vidět tábor cikánů, kde také žili matky s dětmi.” O měsíc později skončili stejně jako terezínské transporty. Po desinfekci byli učni  odvedeni do naší sekce tábora., bloku 13, kde byl Blockälteste Bednárek.
Opět jsem si prověřil sílu přátelství a korupce. Od svých přátel z komanda “Canada” jsem “zorganizoval” několik dárků a na druhý den jsem šel za Lagerälteste Dänishem a úředníkem zodpovědným za pracovníky v táboře - Victorem Tkoczem s přáním, aby Otto nebyl poslán na transport s ostatními učni, ale zůstal v táboře jako učeň v komandě údržbářů. Mou prosbu, podpořenou dárky, splnili. A tak se Otto objevil v naší dílně, odkud jsme viděli hrozný proces selekcí prováděných na nádražní rampě.
Poprvé,  když jsem šel s Ottou opravovat do kuchyně ohřívací kotel, nesl Otto těžkou brašnu s nářadím a náhradními trubkami. Když to viděl strážný na kontrolním stanovišti, zařval na mne : “ Že se nestydíš, líná svině, nechat dřít tak malého chlapce! Podám na tebe hlášení,  abys na to dlouho nezapomněl.” S Ottou jsme se tomu potom zasmáli. V kuchyni jsme se setkali s Elly. Plakala a líbala Ottu. Stále nemohla uvěřit tomu, že přežil.
Po selekci byl zbytek rodinného tábora, asi 6 000 starých, nemocných mužů, žen a dětí poslán mezi 10. a 12. červencem do plynových komor a spálen v krematoriích. Prázdné baráky byly rychle zaplněny Židy z Maďarska. Ke konci září 1944 začaly přicházet nové transporty z Terezína. Mezi 28. zářím a 28. říjnem přijelo celkem  12 transportů s 18 320 vězni, muži, ženami i dětmi. Při selekci bylo vybráno 3 000 mužů a žen pro otrockou práci, zbývajících asi 15 000 bylo posláno do plynu a spáleno.
Elly odešla s transportem asi 1 000 žen do koncentračního tábora Stutthof nedaleko Gdaňska. Přišel jsem se s ní rozloučit alespoň z dálky. Naposled v životě jsem viděl svou milovanou ženu, když nastupovala do vagónu. Z celé rodiny Schönů jsme zůstali s Ottou v Osvětimi sami. Otto se v naší údržbářské partě rychle zapracoval. Měl bystré oči, rychlé nohy a naučil se nás rychle varovat před nebezpečím.
Po likvidaci maďarských Židů již nebylo Sonderkomando, které provádělo likvidační práce potřebné. Nacisté se začali zbavovat nežádoucích svědků. V srpnu 1944  Komandoführer Moll přesunul 900 vězňů Sonderkomanda do hlavního tábora, kde je úplně opili. Pak je nechali zavléct do desinfekčních baráků komanda “Canada”, kde je otrávili plynem. Těla pak byla “muži” SS spálena v krematoriu. V září 1944 začali do Birkenau přicházet první nežidovští vězni. Tisíce mužů, žen , dětí a starých lidí bylo posláno bez selekce přímo do tábora. K nám, do hlavního tábora byli umístněni starci a asi 100 chlapců.
Fronta se blížila a v táboře to vřelo. V sobotu, 7. října 1944  dal SS Chef der Verbrennung ( velitel krematorií) příkaz k vypravení transportů vězňů, kteří pracovali a žili v krematoriích 4 a 5. Nařídil jim, aby se shromáždili na nádvoří. Tam pak ale vypukla otevřená revolta. Vězni zabili tři a zranili dvanáct  “mužů” SS. Ihned byla povolána jednotka SS o síle asi 1 000 mužů, aby tuto revoltu potlačili. Při takové přesile to netrvalo dlouho a 450 vězňů bylo zabito.
Otto při té revoltě málem přišel o život. Blízko naší dílny byly baráky cikánského tábora i komanda “Canada”, odděleného od našeho tábora dvojitým plotem z ostnatého drátu nabitého elektrickým proudem.V rámci úspor nebyl plot pod proudem přes den, kdy hlídkovali “muži” SS. Mez námi a členy komanda “Canada” byl veden čilý výměnný obchod., nebo, jak se říkalo, “organizovali” jsme. My jsme jim dodávali polévku, kterou jsme vařili v dílně na improvizovaném vařiči, případně nějaké součástky. Zpětně jsme za to dostali civilní prádlo, boty, šaty a i jiné věci. 7. Října Otto podával přes plot Rudolfovi Gabianovi bandasku s bramboračkou. Všude byl klid. Náhodou se Otto dotkl rukou drátů. Vyšlehl blesk. Otto byl zasažen elektrickým proudem. Všichni přihlížející strnuli úděsem, Otto se držel drátů a jeho tělo se kroutilo. První se vzpamatoval Gabian. Popadl dřevěnou násadu od lopaty a odstrčil Ottu od drátů. Otto přežil s popáleninami na ruce. Přežil asi jen díky tomu, že napětí v drátech bylo nižší. Proud byl puštěn do drátů, aby byly isolovány tábory při revoltě Sonderkomanda..
Vězeňský ilegální výbor se nedělal iluse o tom, co se stane s vězni při evakuaci tábora. Plánoval hromadnou vzpouru vězňů. S tím však počítali i nacisté. Rozhodli, že všichni fyzicky zdatní vězni, včetně naší údržby budou přesunuti do táborů v Německu. Tento příkaz platil i pro vězeňskou “elitu”, vězeňské funkcionáře. V půli října 1944 byl dán příkaz k evakuaci “starých” vězňů. V kolonách po pěti jsme šli přes kontrolní stanoviště, kde byly kontrolovány seznamy vězňů podle čísel. Když Lagerführer viděl Ottu pochodujícího vedle mne, zvolal : “ Ten malý s vámi nepůjde!” Pokoušel jsemse mu vysvětlit, že je to můj syn, který pracuje na údržbě. “Tak oba zpět do tábora !” , zařval Lagerführer . Byli jsme vytlačeni z řady a odpochodovali zpět do tábora. Vše se odehrálo tak rychle, že jsem neměl ani čas se rozloučit se svými přáteli, se kterým jsem společně bojoval o přežití. V tomto transportu odjela téměř polovina vězňů. Zbytek, který zůstal, byli převážně noví vězni, bez zkušeností o táborovém životě a proto neschopní jakéhokoliv odporu. I naše ilegální organizace byla rozbita.
Nové transporty přicházeli do Osvětimi do konce října 1944. Selekce byly stále přísnější a čím dál bylo více vězňů posíláno do plynu. Poslední transport, který byl poslán přímo do plynových komor byl transport slovenských Židů, který přijel 31. října 1944 . Další transport, který přijel 1. listopadu, již do plynu poslán nebyl. Vězni byli  umístněni do karanténních baráků bez selekce.
Blížil se konec této imposantní továrny na smrt. Na přímý rozkaz Himmlera speciální demoliční jednotka SS ničila plynové komory, krematoria s pozemními šatnami, kde zahynuli snad milióny lidí. Byl však vydán příkaz, aby rošty a ventilátory byly rozebrány, pečlivě očištěny a nakonzervovány. Na tom jsem pracoval i já s Ottou. Naivně jsem se zeptal Komandoführera Steinmetze,  k čemu to bude vlastně sloužit, když jsou téměř všichni Židé zlikvidováni. “ Tomu, ty pitomý Žide, nemůžeš rozumět. Válka není u konce. Vůdce má tajnou zbraň, pomocí které znovu dobudeme Evropu a celý svět. Porazíme židobolševické plutokraty. Po vás přijdou na řadu Češi, Poláci a další ksindl. S těmi budeme rychleji hotovi než s vámi .” , odpověděl mi Steinmetz.
Počátkem ledna bylo již slyšet dělostřelbu z fronty. Jedné noci zmizeli z tábora důstojníci SS. Blockführer zastavil týrání vězňů, dal příkaz k likvidaci seznamů a kartoték. Kápové přestali bít vězně a dokonce se chovali přívětivě i k musulmanům. Připravovala se evakuace tábora.
Nevěřil jsem nacistům. S Ottou a Laco  Langferldererem , posledním z naší staré údržbářské party jsme již nespávali v baráku. Vykopali jsme si za barákem úkryt, navlékli si pod vězeňskou uniformu teplé prádlo a civilní šaty. Do krytu jsme si nanosili potraviny, deky, vše, co jsme již několik měsíců “organizovali”. V tomto úkrytu jsme chtěli čekat na příchod sovětské armády.
Náhle, v poledne 17. ledna přišel rozkaz k evakuaci. Bylo oznámeno, ža každý pokus o útěk nebo ukrytí bude potrestán smrtí. Lekl jsem se. Dobře jsem znal důkladnost nacistů.
Staří, nemocní vězni a děti byli soustředěni do jednoho silně střeženého baráku.. Nikdy jsme již o nich neslyšeli.
18.ledna 1945 tisíce vězňů nastoupilo před baráky. “Muži” SS s cvičenými psy prohledávali baráky. Každého v baráku ukrytého vězně bez milosti zastřelili.
19. 	ledna, v pětistupech, seřazených do jakési parodie římských centurií, uspořádaných do kolon jsme opustili Osvětim. Klopýtající, nejrůznějšími hadry obalení vězni, obklopeni po zuby ozbrojenými strážemi s vycvičeným vlčáky jsme pochodovali ve 20° mrazu zasněženou krajinou směrem k Ratiboři. První noc jsme spali v opuštěném atletickém stadiónu, část v nevytopených budovách, část na hřišti. K obědu jsme dostali syrovou řepu. Já s Ottou jsme byli zásobeni trochu lépe, než ostatní, převážně “musulmani”. Nemohli jsme však ani naznačit, že máme jídlo navíc. Bylo nebezpečí, že vězni, u kterých se začalo projevovat šílenství z hladu a zimy, by nás byli schopni pro kousek chleba i zabít. Druhou noc jsme spali v opuštěném selském statku. Kdo měl štěstí, mohl si lehnout do ještě trochu teplého hnoje. Každé ráno, když jsme vstávali, zůstalo ležet na zemi desítky nehybných těl, nebo ještě se hýbajících, ale neschopných vstát. Jakmile jsme se seřadili do kolony, začaly suše třeskat výstřely. Pochodovalo nás stále méně.
Třetího dne večer jsme došli na nádraží ve Wedzislawi. Na koleji stál připravený vlak. Parní lokomotiva s několika otevřenými vagóny na uhlí vybavenými zvýšenými postranicemi. Byla tam však i vojenská kuchyň, kotle s horkou polévkou pro místní dobrovolníky a vojáky, vracející se z fronty. Nastala scéna, kterou by byl schopen popsat snad jen Dante. Stovky vězňů se s křikem tlačilo ke kotlům, desítky kápů s holemi  a ”muži” SS s puškami je odháněli. Za pomoci psů nás nakonec nahnali do připravených vagónů. Mně se podařilo vybojovat místo v rohu, kde bylo ještě trochu slámy. Ottu se mně podařilo ochránit. Celou dobu se Otto choval statečně. Neplakal, jen se na vše udiveně díval. Postavili jsme se na trochu chráněné místo, přivinuli se k sobě a čekali jsme, až se vlak rozjede pro nás k neznámému cíli.
Nacistická říše se hroutila, běsnění nacistů však neustávalo. 

                                                    ÚTĚK Z VLAKU SMRTI
                                                   ------------------------------------

Zasněženou krajinou Horního Slezska jel pomalu vlak. Několik otevřených uhláků táhla stará, supějící parní lokomotiva. Ve vagónech stály těsně vedle sebe spíše přízraky, než lidé.  Oděni v nejrůznějších hadrech, třesoucí se postavy byli evakuovaní vězni z koncentračního tábora Osvětim. Mezi nimi jsem byl já, kdysi Erich Schön, nyní vězeň číslo 73 043 držící za ruku svého, ještě ani ne třináctiletého syna, vězně číslo 148 575. Našim zločinem bylo, že jsme se narodili jako Židé. Spolu s ostatními vězni jsme jeli, nevědouce kam, asi někam do vnitřního Německa. Byl konec ledna 1945.
Stáli jsme, na sezení nebylo místa. Kdo nevydržel a padl vysílením, již nevstal. Desítky nohou ho ušlapaly. Většina vězňů se na krajinu, kterou míjeli, dívala bez zájmu, resignovaně. Nemluvili. Řeč vysiluje. Někteří, kterým přece jen zbývalo trochu sil a tato krajina byla jejich vlastí, s napětím očekávali, kdy vlak vjede do zatáčky a zpomalí. Pak sebrali všechny síly, přeskočili postranice vagónu a buď zůstali ve sněhu ležet, nebo se pokoušeli běžet.. Krátce na to se ozval rachot samopalů a kulometů ze strážních vagónů. Bylo-li to v noci, prořízly tmu světla reflektorů. Stráž se nestarala o tom, byl-li někdo zraněn nebo zabit. Vlak jel dál. Naděje na přežití byla v tomto mrazu minimální.
Když vlak zastavil ve stanici, vyvrhl ze svých útrob mrtvoly . Po krátké zastávce, když byla lokomotiva napojena vodou spolu s žíznícími vězni, pokračovala v jízdě. 28. ledna 1945 se tento vlak s nákladem polomrtvých těl přiblížil k Moravské Ostravě, ponořené do hluboké tmy.
Přemýšlel jsem. Válka se blížila ke konci. Sovětská armáda již byla nedaleko. Vlak, jedoucí do Německa musel v důsledku stále většího zmatku stále odbočovat, nakonec jet přes Moravu a Čechy, v blízkosti mého rodného Valašska. A já jsem chtěl tolik žít, zachránit Ottu a setkat se s Elly. Vlak přijížděl na ostravské rozřaďovací nádraží. Tam chvíli stál a pak se opět dal do pomalého pohybu. Projížděli jsme pod nadchodem. Lidé se zastavovali a když poznali kdo jsme, házeli do vagónů vše, co měli u sebe. Chléb, cigarety, cokoliv, jen aby vyjádřili své sympatie.
Před půlnocí zastavil vlak na ostravském nádraží. Hlídky SS se okamžitě postavily okolo asi 250 metrů dlouhého vlaku. Ve sporém osvětlení jsem viděl siluetu nádraží a nástupiště. Křečovitě jsem svíral Ottovu ruku. V hlavě se mně honila jediná myšlenka, myšlenka na útěk. Rodný Vsetín a přátelé přece nebyli daleko. S Ottou jsme byli v poměrně dobrém stavu, měli jsme civilní oblek, znali jsme řeč a byli jsme ve své rodné vlasti. Vzal jsem Ottu za ruku a protlačili jsme s k postranici. Pak jsem sebral všechny síly a vyšplhal se nahoru. Vlak stál na konci nádraží. Byl obklíčen stráží SS, ne však příliš hustě. Asi 100 metrů od nádraží byl nevysoký plot a v něm otevřená vrátka. Za nimi jsem viděl temné siluety domů. Nedaleko našeho vlaku stály železniční vagóny připravené k posunu.  Tyto vzbudily mou pozornost. Svlékl jsem kabát s číslem  a Davidovou hvězdou. S pomocí spoluvězňů jsem se přehoupl přes zadní stěnu vagónu. Pomalu jsem klouzal dolů, až jsem podrážkami dosáhl na plošinku mezi vagóny a stoupl jsem si na nárazníky. Počínal jsem si tak, jak jsem vídával u posunovačů, když kontrolovali brzdy. Opatrně jsem proklouzl k vlaku , který stál vedle. A měl otevřené dvéře. Na boku vagónu bylo bílé návěští s německým a českým nápisem Valašské Meziříčí. Prudce se mi rozbušilo srdce. Město mně tak blízké. Nyní se mně zdál útěk snadný. Rychle jsem se vracel, abych se domluvil s Ottou a spoluvězni.  Když jsem se doplazil zpět, zjistil jsem, že situace se změnila. Na scéně se objevil nový objekt.                                                                                  
V prostoru mezi vlakem a plotem se objevily dva vyhřívané kotle a  okolo stálo několik žen v bílých pláštích s červeným křížem na rukávech. Jak jsem se později dozvěděl, rozneslo se, že na nádraží stojí vlak s evakuovanými “soukmenovci” z ohrožených oblastí. Místní nacistická organizace Červeného kříže pro ně iniciativně připravila horkou polévku. Důstojníci z našeho doprovodu byli překvapeni a snažili se ženám vysvětlit situaci. Než je však vrátili zpět , vězni, kteří viděli kotle s kouřící se polévkou, jakoby zešíleli. Začali přeskakovat bočnice vagónů as křikem se hrnuli ke kotlům. Podlehl jsem davovému šílenství. Zvolal jsem Ottu a spolu s ním držíce  v ruce šálky na jídlo, běželi jsme za spoluvězni. Doprovod SS se na nás s řevem vrhnul, bil do nás pažbami pušek a začal střílet do vzduchu. Ku podivu ne do nás. Jeden “muž” SS do Otty kopl tak silně, že ten upadl. Vystřízlivěl jsem. Zvedl jsem Ottu a zakřičel jsem : “ Utečme odtud !” Všiml jsem si totiž, že prostor k vrátkům je volný. S Ottou jsem běžel, co mně síly stačily. Srdce nám prudce bušila, křik , rámus a střelba se vzdalovala. Náhle zazněly sirény. Letecký poplach. Tma ještě více zhoustla, na obloze se objevily paprsky světlometů. Ukryli jsme se s Ottou ve tmě ulice. Asi za hodinu byl poplach odvolán. Všude bylo ticho. Nikdo nás nesledoval. První etapa útěku se podařila. Místo, kde jsme se ocitli, jsem dobře neznal. Matně jsem si však vzpomínal, že nedaleko odtud, v podchodu, měl obchůdek můj strýc Artur Sonnenstein. Věděl jsem, že on a celé rodina byla deportována. Blízko obchodu byla velká hornická kolonie, kde, jak jsem doufal, nám někdo pomůže. Svlékli jsme ze sebe trestanecké šaty a zahrabali je do sněhových závějí. Procházeli jsme kolonií ponořenou do hluboké tmy. Najednou jsme uviděli v jednom okně škvírou prosvítat světlo. Dodal jsem si odvahu a zaklepal jsem na dveře. Otevřela nám starší žena,  která se na nás udiveně podívala s otázkou  v očích.
Ostravským dialektem jsem ji poněkud zajíkavě vysvětloval,  že utíkám se svým synem z transportu dělníků přepravovaných z Horního Slezska na odklizovací práce do Německa. Poprosil jsem ji o pomoc pro svého syna. Podívala se pátravě na Ottu a beze slova nás pustila do kuchyně. Za stolem snídali dva spoře vyhlížející mladíci. Na jejich otázky jsem si vymyslel dost nepravděpodobnou legendu. Vyprávěl jsem jim, že jsem pracoval v Horním Slezsku. Před několika týdny za mnou přijela má žena se synem. Tábor, ve kterém jsme byli ubytováni, byl bombardován. Má těžce raněná žena byla odvezena do nemocnice. My jsme byli spolu s ostatními násilně evakuováni.  Rozhodl jsem se  i se svým  synem uprchnout . Svého syna chci předat do Zašové u Valašského Meziříčí k rodičům a sám si někde najít práci. 
Této legendě všichni spíše nevěřili, než  věřili. Nevyptávali se však na podrobnosti. Nacisty neměli v lásce a těšili  se na konec války. Dovolili nám, abychom se umyli a mně půjčili břitvu, abych se mohl oholit.. Pak odešli do práce. Po jejich odchodu jsem ještě chvíli zůstal s paní Hradilovou, jak se jmenovala žena, matka dvou horníků a hornická vdova. Když jsme se loučili, dala nám ještě malý balíček s jídlem a nějaké peníze.
Trochu osvěžení a odpočinutí jsme se vydali k nádraží. Již svítalo. U vchodu k nádraží byly opřeny lopaty a krompáče.  “Vypůjčili” jsme si nářadí, já krompáč a Otto lopatu, dali si nářadí na ramena a já jsem šel koupit lístky do Valašského Meziříčí. 
Náš “vlak smrti” již odjel. Nasedli jsme do vlaku, který jsem tam viděl stát již v noci. Sedli jsme si k oknu a pozorovali nám tak známou, zasněženou krajinu jako by rychle běžící kolem nás.  Stále jsem nemohl uvěřit, že se nám útěk podařil. Klidný jsem však nebyl. Obával jsem se, že při kontrole mohli odhalit náš útěk, a že Gestapo po nás již pátrá. Měl jsem strach. Z pátravého pohledu průvodčího, když kontroloval naše jízdenky. Ze spolucestujících a jejich zvědavých dotazů.. Při každém zastavení vlaku jsem s obavami sledoval nastupující cestující, nejsou-li mezi nimi četníci nebo snad Gestapáci. Otto byl statečnější. Snad proto, že dost dobře nechápal, v jakém nebezpečí jako uprchlíci jsme. Byl klidný. Po dvou hodinách jízdy jsme přijeli  do  Valašského Meziříčí, které jsem tak dobře znal. 
V nádražní hale nás uvítal obrovský plakát, na němž bylo zobrazeno monstrum s rudou hvězdou na čepici , držící v pařátech český a německý nápis “ Zachvátí-li Tě, zhyneš !”. Davem lidí jsme se protlačili do jídelny. U pultu jsem objednal dvě gulášové polévky. Když mně je podávala, požádala mne o potravinové lístky. S údivem se na mne podívala, když místo lístků jsem ji dával nějaké peníze navíc. Pochopil jsem údiv servírky. O potravinových lístcích jsem nic nevěděl. Otřásli mnou však vyhlášky visící v hale.  Jedna zdůrazňovala, že pomoc banditům a uprchlíkům se trestá zastřelením celé rodiny. Pak tam také visela červená vyhláška se seznamem popravených za tento “zločin”. 
Také tam visely plakáty vyzývající k dobrovolné práci na kopání zákopů. Rozhodl jsem se, že se přihlásím. Před nádražím stála dlouhá řada dělníků, kterým předák kontroloval “kenkarty” a vydával potravinové lístky. Pochopil jsem, že bez dokladů žádnou práci nenajdu. S tím jsem nepočítal. Co nyní ?
V duchu jsem probíral přátele, kteří by nám mohli pomoci. Snad Olga, má švagrová? Byla přece “árijka”. Když se nechtěla s mým bratrem, Židem, rozvést, byla nejprve zatčena Gestapem, pak propuštěna, ale nesměla učit. Řekl jsem to Ottovi. “Pojedu za ní do Nového Hrozenkova sám”, prohlásil Otto. “Po chlapci, jako jsem já, nebudou asi žádat doklady. Také bych rád viděl svého bratrance Dana a sestřenku Lianku.”  Udiveně jsem na něho pohlédl. Z očí jsem mu vyčetl touhu po teple rodinného života, u tak malého, dvanáctiletého hocha, zcela přirozenou. Ottovo přání však bylo příliš riskantní. Nový Hrozenkov byla malá vesnice a Olga jistě byla pod dohledem. Ohrožen by byl nejen Otto, ale i Olga a její děti.
Nakonec jsem dospěl k názoru, že jediný člověk,který by nám mohl pomoci, je Václav Juráň. Snad nebyl ženatý a neměl nikoho z blízké rodiny. Dobře jsem ho znal. Byl to čestný , obětavý a spolehlivý přítel. V roce 1937, když si otevřel stavební firmu, hodně jsem mu pomohl. Zapracoval jsem i jeho přítele,  tesaře Karla Frýdu, do práce na pile. Jistě také nezapomněl na naši spolupráci v ilegální skupině a to, že jsem ho při výsleších neprozradil.
Šli jsme na blízkou poštu, v seznamu jsem našel číslo Václavovi firmy ve Vsetíně a požádal úředníka o spojení. Za krátkou chvíli se ozvala jeho sekretářka., která mne předala Václava k aparátu.. “ Tady  Javor” , ozval jsem se heslem, které jsem užíval v ilegalitě. Pokračoval jsem v rozhovoru : “ Dověděl jsem se, že hledáte pracovníky na pilu. Náhodně projíždím Valašským Meziříčím a rád bych se s Vámi setkal.” Chvíli byl ticho. Pak se ozval Václavův hlas : “ Jsem rád, že Vás po dlouhé době slyším. Právě jsem sice přijel, ale nejbližším vlakem přijedu do Valašského Meziříčí. Čekejte na mne na nástupišti.” Pak zavěsil. Oddechl jsem si.
Když jsem již měl k dispozici telefonní seznam,  podíval jsem se do něj, abych zjistil, kteří přátelé v tomto městě ještě zůstali. Našel jsem firmu Ernst Knoepfelmacher, zasilatelství a stěhování, s poznámkou “ Unter treuhändischer Leitung”, (pod správou věrné ruky). Ernst byl můj přítel a spolužák. Byl zatčen v roce 1942 a setkal jsem se s ním v Osvětimi. Později pracoval v Monowicích, v závodě I.G. Farben Bunawerke. Jeho žena, “árijka”, aby mohl udržet syna na studiích se s ním po jeho souhlasu rozvedla. Zůstal ji podnik, ale pod nucenou správou. Neodolal jsem, a zatelefonoval jsem ji. Když se ozvala, řekl jsem jí :” Zde přítel Vašeho manžela, se kterým jsem se setkal. Pozdravuje Vás.” “ Kdo jste ? Kde jste ? Můžete klidně mluvit, zde jsou spolehliví lidé !” Kategoricky jsem řekl : “ Ozvu se později,” řekl jsem a položil  telefon. Nechtěl jsem vzbuzovat pozornost. Když jsem platil německými markami, osopil se na mne pokladní : “ To nemáte české peníze ? Mohl jste si je  vyměnit !”, řekl rozzlobeně. Byl jsem překvapen, s jakou neochotou jsou přijímány marky. To již s “ Velkoněmeckou říší” nevypadá dobře.
Otto, který čekal před poštou se na mne tázavě podíval. Jen jsem se na něj usmál. Pochopil beze slov. Vzali jsme se za ruce a šli jsme na nádraží. Netrpělivě a s obavami jsem čekal na Václava. Zvláště Otto se vždy zatřásl, když viděl četnickou uniformu. Připomínala mu chvíle, kdy ho s Elly vystěhovali a odvlekli je do Terezína. 
Konečně přijel vlak od Vsetína. Z jednoho vagónu vystoupila mírně nahnutá, vytáhlá postava, s ironickým úsměvem v tváři. “ Erichu, jak jsem šťastný, že jsi vše přežil a mohu Tě opět vidět !” Pak se tázavě podíval na Ottu a zvolal : “ To je přese Otto. Neuvěřitelné ! Jak jste se zachránili ?” Oba nás objal a po krátkém rozhovoru  jsme se odebrali do blízké hospody. Byla plná lidí. Václav našel v koutě prázdný stůl a ihned objednal jídlo. Měl dost peněz i lístků. V zakouřené, hlučné hospodě nám bylo dobře. Po jídle jsme se dali do vyprávění. Václav nevěřícně kroutil hlavou, když jsem mu líčil poměry v Osvětimi a útěk z transportu. “ To je neuvěřitelné, jaké bestie mohou být lidé. Jak mohou vraždit malé děti, tisíce žen a starců. Prožíváme zlé časy, ale něco takového si ani nedovedu představit” , poznamenal. Byl již večer. Když jsme se loučili. “ Jediné, co dnes mohu pro vás udělat je, že vám dám peníze a potravinové lístky. Musím odjet do Vsetína a zařídit spoustu věcí pro váš úkryt. Do zítřka dopoledne musíte nějak vydržet a přežít. Není vše jednoduché. Tresty za přechovávání uprchlíků jsou přísné a lidé se bojí. Prozatím vám připravím úkryt na mé chalupě nedaleko Jablůnky.” Pak nám vysvětlil, kde chalupa je a jak se tam dostaneme. Krátce na to odešel na nádraží. Když odešel, padla ne mne tíseň. Otto byl nesmírně unaven a usínal za stolem. Hosté začali opouštět hospodu. Blížila se uzavírací hodina a my jsme neměli kam jít. Přisedli si k nám dva mírně podnapilí muži. Byli to dělníci kopající tankové zátarasy v okolí. V rozhovoru jsem jim znovu pověděl svou legendu, které, jak se zdálo, uvěřili. Když jsem jim řekl,  že nemáme kde spát, navrhli mi, abych šel s Ottou na jejich ubytovnu. Tam se místo pro nás najde. Ubytovna byla nedaleko. Zavedli nás do kanceláře správce a odešli. Správce mi řekl, že nás ubytovat může a požádal mne o “ Kennkartu”. Zarazil jsem se. Prohledával jsem kapsy a po chvíli jsem mu řekl, že je nemám. “ Asi jsem ji nechal doma”, oznámil jsem mu.  “ Tak se běžte přihlásit na policii, je to nedaleko. Když Vám dají potvrzení, klidně vás oba ubytuji”, řekl stroze.
Vyšli jsme znovu do tmy. Otta již klopýtal. Byl již nesmírně unaven. Na policii jsme jít nemohli. Byla by to naše smrt. Pak jsem si vzpomněl, že nedaleko odtud je most, pod kterým bychom se mohli ukrýt. Když jsme se k mostu přiblížili, uviděl jsem siluetu stráže. Most byl hlídán. Jak situaci vyřešit. Otto již doslovně padal únavou. Pak jsem si vzpomněl že dům Knoepfelmacherů je nedaleko. Budu to riskovat, je to naše poslední naděje. Vzal jsem Ottu do náručí a klopýtající námahou jsem došel ke dveřím. Po zaklepání se za chvíli otevřely dveře a uviděl jsem v nich obrys postavy paní Knoepfelmacherové. Chvíli se na nás s údivem dívala, pak mne poznala. Pro tento okamžik jsme byli zachráněni.
Rychle nás zavedla do kuchyně, kde byla mladá dívka. Krev a mléko. “ To je Gina, jedna z našich, té se bát nemusíme, Erichu !” Povídání, slzám radosti i žalu nebylo konce. Vysvětlil jsem náš problém. Někde se musíme do zítřka ukrýt. “ Můžete zůstat u nás, v seníku je místo. Brzy ráno však musíte vstávat. Přijde kočí a závozník, kteří krmí koně”, poznamenala pani Knoelmacherová. Mezitím Gina zmizela. Dověděli jsme se, že je to položidovka, které otec zemřel a matka má být odvezena do Terezína. Rozrušilo ji naše povídání o tom, jak zachází nacisté s Židy  a o hrůzách v koncentračních táborech. Po chvíli se Gina vrátila. Řekla nám, že v seníku zůstat nemůžeme. Závozník je příliš upovídaný a bylo by to pro nás nebezpečné. “ “Našla jsem však pro vás místo. Byla jsem u zubaře Jansy. Jeho žena je Židovka a čeká na transport do Terezína. Požádala jsem je, aby vás ukryli. Nejprve se báli, pak ale souhlasili, abyste zůstali do rána v jejich zahradním altánku”, říkala nám radostně. Oddechl jsem si. Otto již spal za stolem. Vzbudil jsem ho a pak jsme se rozloučili.
Vzal jsem Ottu do náruče a s Ginou jsme vyrazili přes zahrady. Zahrada MUDr. Jansy byla nedaleko. Tam již bylo vše připraveno na nocování. Gina se dlouho nezdržela. Byli jsme špinaví, vysílení. Sotva jsme doslova upadli na dřevěné palandy a zakryli se dekou, usnuli jsme.
Probudili jsme se pozdě odpoledne. Gina již v altánku zřejmě byla. Poznali jsme to podle balíčku s potravinami a dopisu na rozloučenou. Umyli jsme se sněhem a po snídani, osvěženi a posíleni jsme se vydali na další pouť. Podle dohody jsme do Jablůnky přijeli v pět hodin odpoledne. Chalupa byla vzdálena od nádraží asi 4 kilometry. Přišli jsme za tmy. Václav nás již netrpělivě očekával. “ V této chalupě zůstanete jen několik dnů. Vzhledem k aktivitě partyzánů jsou opuštěné domy a samoty často prohledávány německou policií”. Pak nám Václav ukázal náš úkryt vybudovaný z prken za seníkem. “ Nikomu neotvírejte, klíče od chalupy mám jen já a vy. Potravin máte dost. Já brzy přijdu s jedním přítelem a převedeme vás do jiného úkrytu”, řekl nám Václav. Chvíli jsme si ještě povídali o situaci na Valašsku a pak Václav odešel k vlaku do Jablůnky. S napětím jsme čekali na další vývoj.
Za tři dny Václav přišel doprovázen, k mému překvapení, i mým starým, dobrým přítelem Karlem Frýdlem z Liptálu. Srdečně jsme se přivítali. “ Dohodli jsme se s Karlem, že Vás ukryje ve svém domě v Liptále”, řekl Václav. “Zde je to příliš riskantní, přijdeme pro vás zítra a půjdeme přes hory. Pro tebe, hrdino, jsem připravil malé sáně “ , řekl Frýdl Ottovi. 
Na druhý den, jak Frýdl slíbil, přišel i se sáňkami. Přinesl i teplé ponožky a rukavice.Vydali jsme se přes kopce na pochod k Liptálu. Všude bylo ticho. Krajina byla pokryta bílým, čistým sněhem. Opět jsem byl v těch krásných valašských lesích. Najednou jsme zaslechli výstřely a hlas volající německy : “ Dort sind Sie, diese Tschechische hunde!”, (tam jsou ti čeští psi), a opět výstřely. Padli jsme do sněhu a ani jsme se nehýbali. “Někdo nás zradil”, lekl jsem se. Najednou jsem opět slyšel německý hlas : “ Tam jsou, dole v údolí, ty svině. Je jich tam stále více. Ani je nestačíme postřílet”. Střelba se pomalu od nás vzdalovala. Uvědomil jsem si, že to nepatřilo nám, ale že došlo k náhodnému střetu německé hlídky s českými partyzány. Pomalu jsme vstali a oprášili od sněhu. Podíval jsem se na Ottu. Měl jsem pocit, že se z nás nejméně bál. Pokračovali jsme v cestě. Již jsem ale krásu krajiny nevnímal. Opět jsem měl pud štvance, bojujícího zoufale o život svůj a svého dítěte. Asi po šestihodinové chůzi jsme uviděli Liptál a na jeho kraji Frýdlův dům. Byla to pěkná valašská dřevěnice, kterou si postavil sám.
Paní Frýdlová nás již čekala s jídlem. Po jídle nás Frýdl odvedl do úkrytu.  Byla to dobře ukrytá místnost v podkroví s možností snadného útěku do zahrad a lesů. První večer byl naplněn našim vyprávěním. Otto ukázal na paži vytetované vězeňské číslo. Paní Frýdlové vyhrkly slzy. Asi po hodině vyprávění Frýdl vyšel znechuceně ven. Když se vrátil, povídal : “ Bylo mně z toho nevolno, když jsem si uvědomil, čeho všeho jsou lidé schopni a co by mohlo potkat i mé děti”. Když jsme odcházeli spát do úkrytu, po dlouhé době z nás spadla tíseň a strach. Byli jsme mezi přáteli.
Ráno za mnou Frýdl přišel se sešitem a tužkou. “ Erichu, večer jsme ani já, ani má žena nemohli usnout pod dojmem tvého a Ottova vyprávění. Myslím, že by jsi to měl vše popsat, pokud to máš bezprostředně v živé paměti”, zdůraznil Frýdl. Dny, naplněné psaním, povídáním a poslechem zahraničního rozhlasu rychle ubíhaly. Měl jsem pocit, že jsme již opravdu zachráněni. Jednou večer však Frýdl přišel rozrušen domů.  Naznačil mně, že spolupracuje s partyzánskou skupinou. “ Erichu, jsou problémy. Aktivita partyzánů roste A Němci se rozhodli prohledávat všechny samoty a vesnice, které budou pak pečlivě hlídat. Domy, ve kterých najdou nepřihlášené osoby, budou vypáleny a všichni jejich obyvatelé zastřeleni. Všichni, bez výjimky. Musíte rychle pryč. Zítra přijede Václav a probereme to”, poněkud vzrušeně mně situaci popisoval Frýdl.
Druhý den, když přišel Václav, rychle jsme se dohodli. Ottu ukryje Václav ve Vsetíně. Já odjedu k Václavovu příteli do Ostravy a tam počkám na příchod sovětské armády. Znejistěl jsem. Bál jsem se rozloučení s Ottou. Pak jsem si uvědomil, jak moji přátelé riskují a souhlasil jsem. Václav po krátké chvíli odešel společně s Ottou. Loučení bylo krátké a smutné.
Druhého dne jsem odešel  dobře vybavený jídlem a teplými šaty z pohostinného domu já. Opět do rodného Vsetína. Na nádraží mě čekal Václav s jízdenkou do Valašského Meziříčí. Podle nové vyhlášky musel mít cestující do míst vzdálenějších než 50 kilometrů zvláštní povolení. Tomu jsem se mohl vyhnout při nákupu jízdenky právě tam. Před odjezdem mne ještě Václav ujistil, že Otto je v pořádku a, že se o něj nemusím bát.
Cestou vlakem jsem pozoroval zasněženou krajinu. Jak vše bylo absurdní a nepochopitelné.. Ty statisíce mrtvých, zavražděných, ta hrozná a bezdůvodná nenávist. A co Elly ? Uvidím ji ještě někdy? Zamyšlen jsem ani nepozoroval, že skončila první etapa mé cesty. Šel jsem k pokladně. Před ní stála řada lidí. Když jsem požádal o jízdenku do Ostravy , řekl pokladní nasupeně :  “ Předložte prosím doklady!” Udiveně jsem se otázal : “ A proč?” “ Ostrava je ve válečném pásmu a každý, kdo tam jede, musí mít povolení, že tam bydlí, nebo pracovní knížku, že tam pracuje”, povídal mi netrpělivě pokladní. Chvíli jsem ho přesvědčoval, aby nebyl tak přísný a přece jen mně jízdenku prodal. Náhle jsem si však všiml, že nedaleko mne stojí muž v uniformě polní šedi, který náš rozhovor pozorně poslouchá. Rychle jsem poznamenal, že doklady má moje žena v tašce a pospíchal jsem rychle na nástupiště. Muž v uniformě běžel za mnou. Bez rozmýšlení jsem vskočil do právě se rozjíždějícího vlaku a zabouchl za sebou dveře. S úlevou jsem pozoroval, jak si muž vztekle odplivl.
Jel jsem, ale nevěděl kam. Nenápadně jsem vyzvídal spolucestující, od kterých jsem se dověděl, že do Kojetína. Tedy opačným směrem. Není to snad nějaké znamení? Dokoupil jsem si u průvodčího a přemýšlel jsem, co budu dělat dál. Nevěděl jsem a východisko ze situace jsem  nenacházel. Pak jsem spatřil název stanice. Hulín. Bez váhání jsem rychle vystoupil z vlaku. Hulín je přece nedaleko Zlína, kde žije můj dobrý přítel Jan Tkadleček. Rychle jsem utíkal na poštu a netrpělivě jsem listoval v telefonním seznamu. Opravdu, jeho firma tam byla uvedena. Ihned jsem mu telefonoval. Janův hlas se vůbec nezměnil. “ Zde Erich, mohu Tě, Jane, navštívit ?” Chvíli bylo ticho. Pak se ozval Janův překvapený hlas: “ Přirozeně, přijeď a tak rychle, jak jen můžeš”, ozvalo se rozhodně.
Z Hulína jel do Zlína dělnický autobus. Nastoupil jsem plný očekávání i obav z další budoucnosti. Autobus zastavil v  Kvítkové ulici naproti kanceláře Janovi firmy. Jan mě již čekal. Za těch pět let, co jsem ho neviděl, zblahobytněl. Stále mu však zůstal ten jeho milý úsměv ve tváři. Objal mne, odvedl do své kanceláře, kterou za námi pečlivě zamkl. V kanceláři již na mne čekala jeho žena Anna a bratr Jakub. Na stole stála láhev slivovice a skleničky a uvítací přípitek. Opět jsem byl mezi přáteli.
Stručně jsem mu vylíčil mou a Ottovu situaci a poprosil ho o pomoc. Dlouho jsem hovořit nemusel. Byl již dost informován od Václava Juráně, našeho společného přítele. Obdivoval jsem se jejich odvaze, zvláště pak odvaze paní Anny.  Tkadlečkovi měli tři děti a čtvrté bylo na cestě. A paní Anna si musela být vědoma, co by její rodinu potkalo, kdybych já byl u nich chycen. Přesto ani minutu nebyla proti tomu, aby mne Jan ukryl. Opět jsme dlouho do noci besedovali. Já jsem líčil své osudy, Tkadlečovi pak ten svůj na “svobodě”.
“Tak, Otto zůstal u toho starého jezevce, Václava Juráně. Nevím, jestli je to dobré”, poznamenal.  “Myslím, že by bylo lepší, kdyby byl u nás společně s Erichem. Juráň přece dětem nerozumí: poznamenala paní Anna. “Máš asi pravdu, ještě si ale vše dobře rozmyslím”, přikývl Jan. Pak mne uložili ke spaní na pohovce v kanceláři. Dlouho jsem nemohl usnout. Přemýšlel jsem o době, Ottovi, o svých přátelích, kteří pro nás tolik riskovali, aby nám poskytli pomoc. Můj spánek byl přerušován sny o Elly, rodičích a sourozencích.
Ráno mne informoval Jan o situaci  podniku. Původně to byl náš společný podnik, před zatčením jsem však svůj podíl převedl na Jana.  Jan podnik rozšířil. Za městem postavil velké skladiště dřeva, které sloužilo jako garáž. Byl tam také sklad náhradních dílů a cirkulárka na řezání palivového dříví. V podkroví tam byly také dvě místnosti a jednu jsem měl k dispozici. V průběhu našeho rozhovoru za námi přišel vysoký blondýn. “ To je Bedřich, Eriku. Pracuje u mne a stará se , aby zlíňáci nezmrzli. S nacisty má také otevřené účty. Vše Ti vysvětlí sám. Na práci nestačí. Ty mu budeš pomáhat”, sdělil mně Jan.
Večer, u praskajících kamen mne Bedřich vyprávěl svůj příběh.  Pracoval jako dělník v Kunčičkách. Nacisty nenáviděl. S několika spolupracovníky sabotovali. Upadli však do podezření a Gestapo je zatklo. Bedřichovi se podařilo uprchnout, ilegální organizace mu obstarala falešné doklady a zajistila mu práci u Tkadlečka. Jezdil po Zlíně s cirkulárkou a řezal palivové dřevo. Na oplátku jsem mu zase vyprávěl svůj příběh. O Elly, Ottovi a o životě v Osvětimi. “ Je divné, že lidé o koncentračních táborech nic neví, snad ani tomu nebudou věřit”, přerušil mne Bedřich. Nechtěl jsem mu říci, že o vraždění v Osvětimi se vědělo, ale nebyl zájem zakročit. Nevěřil by mně.
Na druhý den jsme se dali do práce. Navštěvovali jsme zákazníky a řezali dříví. Došlo však ke dvěma příhodám, které mne zneklidnily. Odvážil jsem se jít na procházku. Bylo to počátkem března. Najednou se ke mně přihlásil Břetislav Matyáš, který dříve pracoval na naší pile v Novém Hrozenkově. Oba jsme byli překvapeni.  Matyáš se nějak dověděl, že jsem uprchl. “ Jakou provizi jsi dal za ukrývání ? Já bych měl pro tebe lepší úkryt. V osadě Ploštině v lesích za Vizovicemi”, nabídl mně. Poděkoval jsem mu a raději jsem rychle zmizel. Později byla Ploština vypálena a její obyvatelé postříleni. Po druhé se stalo, že nás při hledání kontrabandu kontrolovala policie. Janovi se  podařilo celou věc vyřídit několika lahvemi slivovice. Ještě více jsem byl však zneklidněn zprávou, kterou přinesl Jakub Tkadleček ze Vsetína. Liptál a Krylův dům prohlíželi vojáci SS  se psy.  Na štěstí jsme již byli pryč. Václav byl tím zneklidněn. Měl pocit, že je Gestapem sledován. Otto byl velmi ukázněný a opatrný, aby ho nikdo neviděl. Přece však schovávat dítě u starého mládence bylo riskantní. Vzkázal jsem proto Václavovi, aby se spojil s mou švagrovou Olgou, které žila u svého bratra Slávka Macháčka, učitele v Novém Hrozenkově se svými dětmi, šestiletým Danem a tříletou Liou.Václav ji koncem března navštívil. Obě její děti, položidé, měly být odtransportovány do Terezína. Silně se však nachladily a dostaly průjem. Od ošetřujícího lékaře, MUDr. Pambuše dostala Olga potvrzení, že u dětí je podezření na tyfus a je nutná karanténa. To na Němce zapůsobilo. Ze všeho nejvíce se báli epidemií. Děti dostaly čtyřicetidenní odklad. Kromě toho Gestapo prosazovalo,aby v domě byla ubytována nějaká Kochová. Její manžel byl informátorem Gestapa. U ní ukrýt Ottu nebylo možné.
Nakonec vše vyřešil Jan. “Jakub přiveze Ottu k nám a bude ubytován s tebou, Erichu” , řek rezolutně. Ani snad netušil, jakou mně udělal radost. Jednoho dne jsme se opět s Ottou setkali.
Konec války se blížil a my jsme získávali stále větší sebevědomí. Otto v podvečer vycházel do města. I já jsem občas získal odvahu a odvážil jsem se večer vyjít na vycházku. Jednou mne na procházce někdo chytil za ruku. Byl to můj spolužák a přítel Joža Trochta ze Vsetína. “ Erichu, ty žiješ? Slyšel jsem, že jsi byl zabit “ , zvolal radostně. “ Neboj se, tvému trápení bude brzy konec!” Že ale konec ještě není, poznal jsem již na druhý den. Šel jsem se ostříhat k holiči. Abych si zkrátil čekání, vzal jsem si noviny. Na první straně bylo tučně vytištěné oznámení, že každý, kdo poskytne úkryt uprchlíkům nebo banditům, bude s celou rodinou zastřelen. Pod oznámením byl uveden seznam zastřelených. Rychle jsem noviny složil a odešel.
Koncem dubna již bylo slyšet dělostřelbu a 1. května 1945 začaly dělostřelecké granáty vybuchovat v blízkosti Zlína. 2. května 1945 se rozezněly zvony. Zlín byl osvobozen. Já jsem s Otou přežil.
Na druhý den jsme šli s Janem na repatriační úřad, kde jsme dostali potravinové lístky, doklady, peníze a nějaké šaty. A co nyní ? Ottovi oči mně to napověděly. Vypůjčili jsme si kola a rozjeli se jarní krajinou směr Liptál, Vsetín, Nový Hrozenkov. Tam nás přivítala Olga s Danem a Lia.
Vrátí se nám Elly ?
Erich a Otta se  Elly nedočkali. Zemřela vysílením při transportu z koncentračního tábora Stutthof v polovině ledna 1945. S ostatní vězeňkyněmi je pohřbena v Gdaňsku.
Vlak smrti! Po dlouhém putování, poloprázdný přijel až do Mauthausenu. Kupodivu několik vězňů transport i poslední dny přežili.
Erich nezapomněl na ně a vsetínské souvěrce. Z jeho iniciativy byl v roce 1992 vybudován na místě, kde byla v březnu roku 1939 nacisty zničena synagóga, pomník obětem holocaustu.
                             (gramatická úprava: Drahomír Brzobohatý,  2000)