H O R O R Y

    Jsem mrzák  po mozkové mrtvici, píšu to jedním prstem levé ruky. Kdo používá klávesnici, ten pochopí tuto nevýhodu. Ale to nic, horší je, že mám v hlavě tolik námětů, že by bylo škoda, aby to všechno spálili v krematoriu a to bude možná už brzo.  Dokud jsem byl zdravý, napsal jsem dost zajímavých věcí, tak teď zkusím zase něco pro pobavení, třeba si to někdo někdy přečte, třeba moji vnuci. Ale jsou to jen kratší kusy, co jsem vyprávěl svým žákům ve škole, ale líbilo se jim to. Mám v hlavě docela uspořádané dlouhé romány, třeba Poutník v bouři nebo Rudokop (oba historické), nebo León (sci-fi), ty už asi v tom krematoriu shoří. Tak zkusím napsat jen ty krátké - Horory.

     Tajemná jeskyně
     Řezník
      Mlynář
     Křižovatky
     Upír
     Přehrada
     Abatyše
     Katakomby
     Kapláci
     Prase

                 Tajemná  jeskyně

    Na severní Moravě v Jeseníkách poblíž lázeňského městečka Lipová jsou turisticky velmi lákavé krasové jeskyně Na Pomezí. Byl jsem tam jednou na školním zájezdu se svou třídou. Moc se nám tam líbilo, jsou menší, to je pravda, ale neteče tam v podzemí žádná říčka, jako v těch jiných, jako třeba v Macoše, v Teplicích nad Bečvou nebo v Demenovských jeskyních na Slovensku nebo dokonce v Maďarsku (už  jsem zapomněl,jak se to tam jmenuje). Všechny ty prostory s krápníkovou výzdobou vytvořila dešťová voda, prosakující shora.
   To nejzajímavější přišlo až naposled. Na konci dlouhé chodby, dovedně vylámané ve skále byla obrovská jeskyně, na jejíž stěně byl černý nápis (chráněný tabulí plexiskla) KURT. Průvodce nám potvrdil, že jeskyni skutečně říkají Kurtova a že to pro ně je velká záhada, kdo to tam napsal, když po dvou měsících namáhavé práce se konečně probourali do jeskyně a ten nápis si poprvé přečetli.
   Kdo to byl ten Kurt a jak se do nepřístupné jeskyně vůbec dostal? Příroda psát neumí a naši diluviální předkové, kteří rádi obývali takové jeskyně, ti také ještě psát neuměli, A navíc, podle toho jména by to mohl být Němec, ale ti už byli po válce z Československa vysídleni. Zůstal tady jeden, který byl antifašista a odjet nemusel, ale byl to již přestárlý děda a nadto se nejmenoval Kurt, ale Hans, Hans Lichtward. A nevěděl nic, ani o tom malém krápníčku na jeho zahrádce před domem, prý tam stojí už od dávna.
   Tak až  potud je to všechno pravda  Nezbývalo mi nic jiného, abych dokázal aspoň trochu odpovídat na dotazy mých zvědavých žáčků, než abych si to o tom Kurtovi vymyslel. Zde je tedy mé vypravování:  
   Tenkrát v pohraničí žilo ještě málo lidi. Pár chlapů mělo práci v kamenolomu, pár jich dělalo v blízké vápence a  pár lidí si vydělávalo v lese. Dětí v těch několika chalupách bylo poskrovnu, jen tři. Zorka byla již páťačka, její mladší bratr Viktor byl teprve třeťák a Peťa od sousedů chodil do čtvrté třídy, všichni pak  navštěvovali školu v nedaleké větší vsi.. Právě jim končil školní rok a tak byli na výletě se podívat do těch nových jeskyní Na Pomezí. Dozvěděli se tam samozřejmě o té záhadě s Kurtovou jeskyní a zvědavost jim nedala ani spát.
   To bychom přece měli vypátrat! Máme na to celé prázdniny! Někde tady v okolí musí přece být ještě druhý vchod do jeskyně! Jak by se tam ten Kurt dostal? Začali se starým Lichtwardem. Ale ten jim neřekl nic, naopak je od hledání toho druhého vchodu odrazoval, že mohou někam spadnout a ublížit si.
   “Ale my ho přece najdeme, uvidíte!” rozloučili se s ním a již si to plánovali. Musí prozkoumat každou část lesa, každý lesíček, každé údolíčko a kdejakou strž, však mají na to času dost. Opravdu našli dosti podezřelých míst, jámy zarostené hustým křovím a vyplněné kameny, ale když křoví vylámali a kamení odtahali na stranu, tak nic. Až jednoho dne… Když se jim podařilo odvalit velký omšelý balvan, objevila se úzká škvíra. ze které vanul studený zatuchlý vzduch.
   “Tady by to mohlo být” a plni dychtivosti se pustili do rozšiřování škvíry. Moc lehce to nešlo, ale nakonec se jim podařilo vchod do podzemí natolik rozšířit, že by se dal použít. Ale byla tam tma a jak se zdálo i hluboko. Museli se na to lépe vyzbrojit a stejně byl už večer, tak to pro dnešek vzdali. Cestou domů si další akci dobře naplánovali.
   Ráno nikomu ani muk, šikovně sbalili šňůru na prádlo, baterku a každý jeden namazaný krajíc chleba. Ale přece si malý Viki neodpustil poznámku, když potkali venku starého Lichtwarda: “Tak už jsme ten vchod do jeskyň našli, heč!”
Stařík se zarazil, ale neřekl na to nic.
   Cesta do podzemí nebyl však vůbec jednoduchá. Podle zvuku kutálejících se kamínků a svícením baterky zjistili, že cesta vede šikmo, dosti prudce, ale ne zas tak hluboko. Dalo se tam pomocí té šňůry spustit, tak se tam první odvážila Zorka, po ní tam lezl Viki a shora je spouštěl a svítil Peťa. Ten to měl z nich nejtěžší: musel opatrně lézt a při tom si i svítit. Tím se stalo, že uklouzl, svalil se dolů a při tom upustil baterku. Baterka zhasla, ale brzo ji v tom šeru našli. Měla rozbité sklíčko, avšak podařilo se ji rozsvítit. Svítila méně, dalo se však pomalu postupovat vpřed. Drželi se za ruce a museli dávat pozor, aby o něco nezakopli, nesvalili se nebo nenarazili na něco tvrdého, co viselo od stropu.
   Horší bylo, když se dostali na rozcestí, tu se dohadovali, kudy dál. Třeba z nějaké nevelké jeskyně vedlo několik cest, tu si tu chodbu, do které vstoupili,  označili hromádkou kamení, říkali jim “panáci”. Jenomže podle těch panáků by nepoznali cestu zpět, ze které vlastně vyšli. To si uvědomili až později, když už začali bloudit.
   Nálada se jim okamžitě pozvedla, když uviděli v temnotách světýlko. Když přišli blíž, zjistili, že jsou to lampy v té velké jeskyni, jenomže se do ní dívají shora jako s balkonu. Přímo pod sebou viděli to velké plexisklo a pod  ní ten záhadný nápis.. Zajásali, že se jim skutečně podařilo to, co chtěli objevit. Tam se posadili, pojedli, co měli s sebou a že tu počkají, až přijde skupina turistů a že na ně zavolají.
   Najednou to světlo zhaslo. Teď si teprve uvědomili, jak rychle ten čas uplynul a že už je pozdě. Poslední turisté odešli a dalším tu rozsvítí až za týden, jeskyně otevírali jenom v neděli. Co teď? Volat? Kdo by je tu z podzemí uslyšel? Aby to bylo ještě beznadějnější, baterka přestala svítit, stejně již svítila čím dál hůř.
   Viki začal plakat. Zorka si sedla k němu, objala ho a utěšovala  i když ji také do smíchu  nebylo.  Opatrně po kolenou, jen po hmatu, popolezli dál  od té hluboké jeskyně, aby do ní náhodou nespadli. I dál lezli,  ale v té tmě vůbec nevěděli, kde jsou. Jen se dotýkali jeden druhého, aby se navzájem neztratili. Jak dlouho lezli, to už  nevěděli, asi už venku nastala noc Dohodli se, že budou spát, ale jaké spaní, všechno tvrdé, studené, měli hlad a žízeň zaháněli olizováním mokrých krápníků.
   Zatím po nich byla doma sháňka. K obědu nepřišli, ani k večeři, to už bylo dospělým jasné, že se zatoulali nebo někam daleko zašli. Když na ně však celou noc marně čekali, zoufalé matky poslali tatínky telefonovat  pro Bezpečnost. Ráno před obchůdkem se  nemluvilo o ničem jiném, to již věděla celá osada, co se stalo. Starému Lichtwardovi, který byl také nakoupit v krámku to bylo okamžitě jasné, Nikomu nic neřekl, koupil pár housek  a za chvíli ho mohl někdo vidět (ale neviděl), jak se  co nejrychleji šourá s lucernou do lesa, ale jinudy, než byste očekávali. Asi za hodinu přijelo do osady auto s policejní pátračko a se psem, kterému dali očichat dětské šaty a pustili se za stopou do lesa. Netřeba dodávat, že s nimi šli i  otcové pohřešovaných dětí, každý slibující pořádný trest za to vzrušení.
   Naši malí jeskyňáři zatím odpočívali, celí dotlučení a hladoví, ono tak dlouho ve tmě, to nebyla žádná hra a vůbec už ne příjemná záležitost. Lekali se každého zvuku, že jsou to duši nebo něco takového.  Peťa je sice ubezpečoval, že žádní duchové nejsou , ale kdož ví. Uklidnili se až tehdy, když ve vzdálených zvucích jasně začali rozeznávat lidské volání. Začali také křičet a zase poslouchat, jestli se to volání blíží nebo ne. Nejvíce jich potěšily vzdálené  záblesky světla, které se přibližovaly, až nakonec se vynořila ze tmy starobylá lucerna a poznali  starého Lichtwarda, jak se k nim blíží. To bylo radosti!  A ještě s větší chutí se zakousli do přinesených čerstvých housek, které vyndával ze své brašny.
   Za chvíli však udiveně poslouchali psí štěkání a hleděli na statného vlčáka, který zůstal poslušně stát blízko nich , ale štěkat nepřestával.Tu se již objevily ve tmě silné elektrické lampy dvou příslušníků Bezpečnosti a za nimi jejich dva tatínci. To bylo teprve jásání, objímání, oba rodiče jakoby zapomněli na ty tresty, co jim zprvu slibovali.
   To však nebyl konec. Děti se pochlubily, že našly tu velkou jeskyni s tím tajemným nápisem. Lichtward to již nevydržel a začal všechno  lámanou češtinou vysvětlovat: “ Tu já přece dobře znám, já jsem tu kdysi chodíval. Kurt, to byl můj syn, tu byl párkrát se mnou, no tak se tam podepsal. Víte, pochodní, tím kouřem, já jsem se mu smál.”  Na chvíli se odmlčel. “Ale už nežije. Padl ve válce, tam v Rusku, u Gomelu. Byl tankista, uhořel, nemá ani křížek, nic po něm nezůstalo, jen ten podpis v jeskyni. Děkuji Čechům, že tam dali to plexisklo. Češi jsou hodní  a … a vůbec, já vám něco ukážu, pojďte za mnou…”.
    Vedl je chodbami, jen občas zvedl svou lucernu a podíval se na nenápadný  křížek, namalovaný  křídou na stěně. Došli do takového zákoutí, kde ležela na zemi jakási podivná hromada, byly to zbraně dobře zakonzervované, namaštěné, jako nové, jenom je použít: automaty, pár kulometů, plno nábojů i ruční granáty.  “Tak tady si to vezměte a mne také, já už se o to starat nechci. Za všechno může ten Hitler a ti jeho vrazi. Všechno jsme to sem natahali, prý se jednou vrátí a válku vyhrají … ” Při tom natáhl ty svoje stařecké ruce před sebe, jakoby čekal od  poručíka, že mu nasadí pouta.
   “I co vás napadá, dědo,  my vám za to pěkně poděkujeme, i za ty zachráněné děti a teď nás vyveďte nejkratší cestou ven, ” laskavým tónem k němu promluvil 
poručík.
   A teď už zbývají jen dvě šťastná maminčina objetí a to je už opravdu konec.

          Ř e z n í k

   Michael byl obyčejným redaktůrkem vídeňských novin, ve kterých se občas objevovaly jeho články o tom, jak si některá babka zlomila nohu na náledí nebo spadl nějaký zedník z lešení, ale to mu moc nevynášelo. Byl to svobodný mládenec, bydlel  v podnájmu, měl malé, nemoderní auto, Citroen, ale chlubit se tím nemohl jako jeho kolegové s většími, novějšími auty. Šéfredaktor listu mu sice slíbil přidat, ale měl by prý napsat něco zvláštního, nějaký trhák, něco, co by zvýšilo zájem o jejich noviny, Prý ty jeho zprávičky o náledí lidi moc nečtou, ať se snaží ulovit nějakou sensaci.
   Až jednou… To se právě bez cíle pomalu projížděl městem, domnívaje se, že bude třeba svědkem nějaké události, o které by stálo za to něco napsat, například nějaká hromadná havárie, ve které by byla nějaká důležitá osobnost. Ale nic. Už bylo pozdní odpoledne, když si uvědomil hlad. Něco k večeři bych si měl koupit – zahnul tedy do postranních uliček, kde byla naděje na něco lacinějšího. Bylo tam takové zastrčené řeznictví, zastavil tam a vstoupil do krámu.
   Přivítal ho jednak divný puch syrového masa, co v takových prodejnách bývá, ale hlavně ta  prázdnota. Jenom v koutě za skleněnou přepážkou seděla slečna pokladní. Hned ho upoutala, jak byla hezká, okamžitě byl u ní a snažil se navázat hovor. Odkudsi zezadu přišel řezník, neoholený, v dlouho neprané košili, která nezapnutá odhalovala zarostená prsa a ruce. Ptal se ho neurvale, co tu chce.
    “Kousek, tak dvacet deka salámu” vykoktal ze sebe a stále hleděl na slečnu, co se na něj  povzbudivě usmívala. Při placení si pak přece dodal odvahy a potich se ji zeptal , do kdy tady bude sedět. “Já na vás venku počkám”  a usmáli se na sebe. Rád by ji pozval na večeři, ale zavčas si uvědomil, že na nějakou lepší  večeři ani nemá a ten kousek salámu, ten na nějakou galantnost moc nevypadá.
   Situace se vyřešila jednoduše, když po chvíli vyšla na ulici, zamkla krámek, zatáhla roletu a přisedla k němu do auta. “Já jsem Therese a chuť na kus takového buřtu vůbec nemám. Víte co, zajedeme si ke mně, já udělám k večeři vajíčka, co na to říkáte?” Samozřejmě souhlasil, co si mohl přát víc? Při  těch vajíčkách si ji Michael  postěžoval,  jaké má potíže v zaměstnání. Pak si začali tykat a potom se trochu pomazlili na starém gauči. Za těchto milostných hrátek si Michael zděšeně všiml malé, ale hluboké jizvy uprostřed jejích prsou. “Ale to nic není, to jsem byla kdysi dávno zavražděna. To my všichni s takovýmto osudem se poznáváme podle tohoto znamení”, a ukázala mu dlaně. Na jedné měla vytetován malý znak, jakoby erb ve tvaru středověkého štítu, dolu se zužujícího do špičky, na erbu byl černý křížek. Michael již viděl mnoho tetovaných lidí, ale tetování  na dlani  neměl žádný. To ho poněkud zaskočilo.
   “Víš co? Napiš o tom něco, třeba ti to pomůže. A já ti ještě něco ukážu, ať je toho víc.” Byla již noc, když nasedli do auta a jeli zpět k řeznickému krámku. Klíče měla, takže nebylo problémem vejít dovnitř. Vedla ho dozadu, kde bylo skladiště, dílna a lednice. Tam visely na hácích vepřové a hovězí půlky,ale za nimi viselo něco, co Michaelovi vyrazilo dech. Visela tam jakási stařena a pak ještě zbytky  lidského těla, to šlo ještě poznat. “Proto jsem ten salám nechtěla,  dělá to i z toho. Pojď, pojedeme dál, možná ještě něco uvidíme”.
   Jeli pak na druhý konec Vídně, ke starému hřbitovu. Ve tmě spatřili pohybovat se pár světýlek. Vydali se opatrně tím směrem.  Opatrně museli, nebylo vidět na cestu a tak zakopávali o hroby. Therese ho držela za ruku. Když již rozeznávali jednotlivé postavy, šeptem ho uklidňovala: “Nic se neboj, jen se mně drž, já tě ochráním,  mám přece to znamení na dlani. Ale nic se neptej a s nikým nemluv”.       
   Tak se i stalo. Zůstali stát mezi pohybujícími se a bavícími se postavami, které
se soustředily u jednoho hrobu, matně osvětleného svíčkami. Něco tam vzrušeně pozorovaly,  asi čtyři z těch záhadných postav ten hrob usilovně rozhrabávali. Konečně se ukázala rakev. Byla napůl shnilá, takže ji za okamžik otevřeli a za velkého jásotu kolemstojících z ní vytahovali nebožtíka.  Jásot se proměnil  v jakýsi společný zpěv, připomínající Michaelovi hučení meluzíny.  Tu se ty postavy uchopily za ruce a začaly jakoby kroužit v kruhu kolem hrobu. Někdo vzal za ruku i Michaela, ale ten se mu vytrhl.
   “Živý, je tu mezi námi živý, nemá ani značku!” ozvaly se výkřiky, ale to už ho táhla Therese pryč. “Utíkej honem, je-li ti život milý”. Ale to mu moc vysvětlovat nemusela, pádili ze hřbitova a dav šílenců za nimi. Vůbec se jim dobře neběželo, byla samozřejmě tma a překážek mnoho. Konečně byli u hlavní hřbitovní brány a u svého auta. Rychle nasedli a už slyšeli zase ten křik a bouchání na auto. Konečně odstartovali, Michaelovi se zdálo , že kohosi při tom přejeli. Ale za chvíli byli doma.                      .
   Ráno jel znovu k tomu řeznictví. Prý si musí něco ještě doplnit k tomu novinovému článku, to bude bomba! Řezník  tam byl , opět v té špinavé košili, právě si brousil sekeru. “Vy jste tu zase? Co chcete vy čmuchale?”
   “Já… já…” koktal Michael, “vy tady dáváte do salámů lidské maso a … a to se nesmí,,,” Byl celý vystrašený, ale uklidnil se, když spatřil, jak do prodejny vchází městský strážník  v uniformě.  Byl to statný chlapík, který mu jistě pomůže.
   “Vy se určitě něčeho bojíte, jste celý vylekaný. Klidně mi vysvětlete, co se  vám přihodilo, dáme to do pořádku” a zdvihl ruku, jako by ho chtěl přátelsky poplácat po rameni. V ten okamžik si ale Michael všiml vytetovaného erbu na jeho dlani. Chtěl vyběhnout z prodejny, ale nestačil. Dvě silné paže ho uchopily a už ho oba muži táhli k dřevěnému špalku, na němž řezník sekával maso. Hlavu mu skláněli čím dál  blíž  ke krvavému špalku, až obličejem  ucítil, jak ho ta krev chladí. Zaleskla se nabroušená sekera a …
   ozvala se tlumená rána, jakoby se zablesklo – a vtom se probudil. Vedle něho spala schoulená Therese a řezník pryč i s policajtem. Nemohl tomu ani uvěřit, nedůvěřivě si prohlížel  probouzející se dívku, pod košilkou měla jen to, co tam měla mít, žádná jizva, ani na dlaních nic nenašel. Asi se mu to všechno jenom zdálo …

           M l y n á ř

   V severním Skotsku na cestě mezi pastvinami a křovisky kráčel mladý člověk. Nebyl to tulák, i když na to vypadal, ale krajánek, mlynářský pomocník, toho času nezaměstnaný. Doslechl se, že ve zdejším městečku je mlýn, který shání nového zaměstnance. Ať se však rozhlížel  sebelépe, nic tu nenasvědčovalo, že by zde někde mohl stát mlýn. Žádný aspoň trochu větší potůček a větrný mlýn, ten už krajánek za několik roků své praxe ani neviděl. Však se přeptám v hospodě, tam se dozvím víc – myslel si.
   Moc se tam však nedozvěděl. “ Ano , máme tu mlýn, tamhle tím směrem za městečkem, ale nic o něm nevíme. Mlynář s nikým nepromluví slovíčko, málokdo tam zajde s mletím.  Běžte a uvidíte sám.”
   Tak jo. Zašel tam, ale tam nikoho, i když mlýn mlel, všechno pracovalo a známý hluk bylo slyšet široko daleko. Jak tak po mlýně chodil, tu se odkudsi vynořil zamoučený mlynář a hned, co tu chce. “Jsem krajánek a hledám práci, pane otče, nikoho tu nevidím, to jste tu na to sám? Jistě potřebujete pomocníka,
Já bych tu zůstal”.
   “Nikoho nepotřebuji a jděte pryč, už ať vás tu nevidím”, hrubě ho odbyl  mlynář a už za ním zamykal dveře. To je mi nějaké divné, - myslel si, – sám na to přece nemůže stačit. Zkusím se tu porozhlédnout. Obešel mlýn kolem dokola a žádné druhé dveře neviděl Až v jakési boční kůlničce objevil pár schůdků do sklípka, kam ústila nějaká chodbička. Tou přišel až do větší místnosti,  kde zůstal celý zaražený.
   Uprostřed bylo kolo, sbité ze čtyř trámů do kříže a za každý tlačil nuzně oděný muž a tak chodili neustále dokola jako nějací soumaři. Nemluvili, jen tak pořád
 koukali  bez zájmu před sebe, jako ta boží hovádka. “Co tu chlapi provádíte?” spustil  na ně. Ale oni nic, jen dále tím kolem točili. Pochopil, na jaký pohon je poháněn  celý ten divný mlýn a vyptával se dál: “A kolik vám vlastně za tu dřinu platí , he?” Když se trochu  porozhlédl, ptal se dále: “ A to vám dává nažrat tady    s těch plecháčů? A to spáváte tady na té shnilé slámě? ”  Ale opět nic. Už chtěl odejít, ale na toho jednoho se líp zahleděl. “A nejsi ty  ten Kirke, co měl mít nedávno svatbu?” Ale opět nic, jen hučení mlýna.
Teď dostal případ rázný spád. Jakmile opět vyšel ze mlýna, nezdržoval se, zamířil do městečka a rovnou na policejní stanici. Tam jim všechno protokolárně pověděl a policisté byli rádi. Již dlouho si chtěli na tajemného mlynáře posvítit, ale chyběla záminka. Teď ji už konečně měli. Ihned směrem ke mlýnu odjelo policejní auto a přivezlo zatčeného mlynáře. Za chvíli odtud odvezl mikrobus psychiatrické nemocnice čtyři nové pacienty. Ti dostali každý svůj pokojíček a lékaři  se snažili probudit je z těžké lethargie.
   Mlynář však při výsleších tvrdošíjně mlčel a k ničemu se nepřiznával Až když jako svědci  Kirkovi rodiče, jeho známí i jeho nevěsta ho jednotlivě spolehlivě identifikovali i s pomocí znalců, státní návladní dal souhlas s provedením exhumace Kirkova hrobu. Našli tam sice rakev, ale prázdnou, jen trochu hlíny v ní bylo. T už mlynář poněkud promluvil,  té akci na hřbitově se však smál a tvrdil, že Kirke  k němu přišel sám dobrovolně. Bylo třeba, aby promluvil samotný Kirke. 
   Toho si vzala na starost sama nevěsta. Zajela si do města do psychiatrické kliniky, tam požádala lékaře, aby ji nechali s jejím snoubencem o samotě a tak zůstali na jeho ubikaci sami. Napřed na něj mluvila, ale když to nepomáhalo, přistoupila k  dalšímu: začala se vyslékat. Když už na sobě nic neměla, Kirkemu se jakoby rozjasnily oči, prohlédl si ji od hlavy až po paty a z ničeho nic řekl: “Miriam”. Tak se totiž jmenovala.
   Pak vyšel na chodbu, tam uviděl otevřené dveře do kuchyně – nebyla to vlastně kuchyňka, ale taková malá místnost, kde personál  připravoval svačinky pro pacienty a ležel tam  na stole větší nůž. Rychle ho schoval  pod ten svůj nemocniční plášť a pokračoval v chůzi chodbou. Po schodech sešel dolů do přízemí a ven z budovy. Nebránili mu ani v odchodu z areálu kliniky, jenom ho pozorovali, kam jde a co chce s tím nožem podniknout.
   Na ulici se rozhlédl kolem dokola a když si vybral ten správný směr (je dodnes záhadou, jak to udělal), dal se na dlouhý pochod. Šel stále rovně stejným,  jakoby určeným směrem, nic mu nestálo překážkou: než by obešel  dejme tomu nějakou zahradu, klidně přelezl plot, třeba i několikrát. Tak si policie mohla narýsovat přímku na mapě, která znázorňovala jeho trasu. Přesně jeho pochod sledovaly helikoptéry, na určitých místech již na něj čekal tajný policista, převléknutý za pocestného, který se s ním ochotně podělil o svačinu, takže hlady netrpěl.
   Čára  na policejní mapě přesně sledovala do městečka, které bylo vzdáleno několik hodin chůze. Tam již na něj čekala celá skupina policistů , protože nikdo nevěděl, kam vlastně jde. Navíc se situace komplikovala faktem že v městečku právě probíhala nějaká náboženská slavnost, takže tam byly davy lidí. I Kirke z toho měl asi problémy. Chvíli se bezradně motal v tlačenici lidí, pak se ale zorientoval a zašel do jedné hospody.Tam bylo též mnoho lidí, takže ho museli dva detektivové skoro těsně doprovázet, zvláště, když zpozorovali, jak si připravil nůž pod pláštěm, A opravdu jen ztěží na poslední okamžik zabránili tomu, aby nenapadl hostinského připraveným nožem.
   Zatkli je oba, Kirke při tom křičel “To je on, zabiji ho, to je on!”  Hostinský byl vyděšený na nejvyšší míru, rád se nechal odvést a vše přiznával. Vyšlo najevo, že mlynář i hostinský jsou bratři, že starší hostinský byl jistou dobu ve Venezuele, kde žil mezi lesními Indiány v povodí řeky Orinoka a odkud si přivezl  neznámé jedy a protijedy, které pak užívali oba bratři společně: jeden jed způsoboval zdánlivou smrt, kterou ani lékař nedokázal objasnit. Naopak druhý elixír  způsoboval obživnutí oběti, další preparát učinil z lidí poslušné otroky, nemající o nic jiného zájem. Tato droga byla velmi účinná, proto jim ji mlynář občas přidával do jídla.
   Při dalším vyšetřování se objevil další člověk, který přiznal,že se zúčastnil toho vyhrabávání Kirkeho z hrobu a to už mlynář kapituloval. Soud je všechny odsoudil, ne za vraždu, jen za omezování lidské svobody, ale i tak dost přísně. Asi po půl roce léčení si konečně mohl Kirke a šťastná Miriam říci před oltářem své ano.

       K ř i ž o v a t k y

   Vrásek na čele dopravního inspektora Palfyho přibývalo tou měrou, jak přibývalo těch záhadných bouraček  na křižovatkách v Budapešti. Že si je nedokázal nikdo rozumně vysvětlit, nazvali je záhadné zcela oprávněně. Řidiči,
kteří je  rovně  bez odbočování projížděli, obvykle zvyšovali rychlost a byli rádi, že ji mají za sebou a nezdržují provoz. Jenomže občas některý z nich začal prudce brzdit, což mělo za následek , že smyk ho odhodil buď vlevo do protisměru, kde obvykle způsobil havárii, nebo to s ním smýklo doprava,  tam vletěl na chodník, kde též o nešťastné tragedie nouze nebyla anebo se naboural do blízkého stožáru nebo do stromu. V každém případě bylo málo těch, kteří mohli následně v nemocnici něco o příčině havárií povědět. Většinou skončili v márnici nebo v nejlepším případě byli v bezvědomí.
   Ti, kteří tyto bouračky přežili, a nebylo jich mnoho, tvrdili, že v poslední chvíli před neštěstím zahlédli nějakou postavu, pravděpodobně ženskou, těsně před svým autem či motorkou. Ale nikdo tam zabitý nebo zraněný nezůstal, ani si nijak nestěžoval. To byla ta druhá záhada, která nedala inspektorovi klidně spát, ani uvažovat.
   Inspektor Palfy seděl ve své kanceláři a prohlížel si fotografie z těch záhadných bouraček.  Kdyby aspoň na něco přišel, ale nic. Když v tom ho něco upoutalo: na některých snímcích policejní kamera jen tak náhodou zachytila  svým objektivem i kolem stojící diváky, kteří s hrůzou ve tváři pozorovali tu spoušť,  kterou ti nešťastní řidiči způsobili. Všichni byli pobledlí, zaražení, jenom dvě osoby byly jakoby spokojené, dokonce se usmívaly. Byly to dvě dámy ve středních letech, které už Palfy někde viděl. Začal si prohlížet  hromádku těch fotografií a skutečně ty dvě našel. A zase tam stály spokojené a asi se spolu  klidně bavily,  jakoby se tam nic hrozného nestalo. Sakramentské ženské – ulevil si inspektor.
   Za pár dní je uviděl ve skutečnosti, nejen na fotografii, zrovna zase tam vyšetřovali další smrtelnou bouračku. Co se mají tu čemu smát? – chtěl je aspoň napomenout, vždyť si ten zabitý zaslouží trochu piety, ne? Šel k nim, ale ony právě odcházely. Chtěl tu jednu uchopit za ruku, ale co to? – nahmátl do prázdna. Jakoby to byl přízrak, nebo že by nějaká moderní technika promítání? 
Neviděl však v blízkosti žádné přístroje, pouze policejní fotograf  s běžnou zrcadlovkou. Zatím ty dvě dámy rychle odcházely. Pustil se za nimi, zrychlily krok a posléze zahnuly do postranní uličky. Když tam doběhl, právě ta poslední se soukala pod kanálovou mříž a ještě mu stačila zamávat. Rychle se tam vsoukal také,  ale již poznal, že zbytečně. Byla tam totiž dokonalá tma a baterku, nebo něco podobného neměl. Zítra se sem podívám i s kolegou a s lampami – umínil si.
   Hned zrána sem zašli s kolegou Feketem, který mu sice příliš nedůvěřoval kvůli těm podezřelým ženským, ale pak v těch kanálech šel odhodlaně za ním. Svítili si na cestu a po chvíli je našli. V jedné chodbičce ještě ležely na hromádce slámy, ale když na ně inspektor zavolal – “Jménem zákona” – neochotně vstávaly a protahovaly se.  Na další výzvu však nereagovaly, jen se posmívaly a když  chlapi vytáhli své pistole, dokonce jim pózovaly jako u fotografa a ušklebovaly se,. To už inspektor nevydržel, namířil jim pod nohy a stiskl spoušť. Byla to v prostorách kanálu ohlušující rána, ale bez účinku. Rozesmály se ještě víc a jakoby chtěly odejít. To už nevydržel ani strážmistr Fekete a po té jedné vystřelil. Když ani to nepomáhalo, vystříleli  na ně celé své zásobníky oba dva, ale jakoby nestříleli. Za smíchu a tanečním krokem odešly pryč. Zkoprnělí policisté pak beze slova odešli ke kanálové výpusti a vylezli nahoru do ulice,
   “Na takový případ nestačíme, musíme se s někým poradit.” A poradili jim starého biotronika Doczyho, který již párkrát policii pomohl. Ukázali mu fotografie těch dvou osob, prohlédl si  je, pak zavřel oči a podepřel si hlavu. Po chvíli  povídá: “Pánové, asi vám nepomůžu. Ti druzí lidé na těch fotkách, ti žijí blízko, nejvíce tady v Pešti  (*). Ale ty dvě nevím. Už jsem pomohl lidem najít zatoulané psy , ztracené děti, pohřešované osoby,  to jsem poznal jestli jsou mrtvé nebo žijí a kde, pomohl jsem lidem najít ztracené klíče a jiné věci, ale toto nevím, je to nad mé schopnosti. Snad by vám pomohli tihleti spiritisti.  Dám vám adresu jedné paní, co pořádá s nimi ty seance, má vcelku dobré médium.”
   Tak tam zašli a dobře udělali. Stará paní baronka Esterházy  pocházela ze zchudlé šlechtické rodiny, dříve se živila hrou na piano, nyní žila skromně z úspor a občas pořádala ty schůzky spiritistů. Pozorně vyslechla inspektorovo  vyprávění a vůbec se nad nějakými nepřirozenými věcmi nepozastavovala, bylo vidět, že s nimi přichází do styku. “To se budeme zeptat rabína Lewyho, ten je na tyto případy kapacita, Mohl byste přijít ve středu? To mám svolány přátele na večer ke mně.” Inspektor rád slíbil a už z  toho byl poněkud nervózní.
   Ve středu večer se u baronky – tak jí všichni říkali – sešla společnost vážných pánů a dam a už se těšili na další, zvláště, když jim byl oznámen mimořádný program. Medium (prostředník mezi mrtvými a živými) dělala mladá, pohublá žena s brýlemi a když se dostavil inspektor, stále si své brýle pečlivě vytírala. Když se soustředili v potemnělé místnosti kolem kulatého stolku, začala baronka vyvolávat ducha  židovského rabína ze šestnáctého století. Chvíli to trvalo, ale pak promluvilo medium značně změněným hlasem,  hlasem přestárlého muže:
“Už jsem tu. Co zase chcete, honem, nemám mnoho času.”  Slova se ujal inspektor. Předně se představil a pak stručně vysvětlil celou situaci. Pokračoval rabín, vlastně medium: “Znám ten případ. Jsem rád že se toho konečně někdo chopil. Ty ženské nám dělají jenom ostudu. Musíte je ale zlikvidovat sami, nejlépe zastřelit. Patřičnou zbraň si vyzvednete ze zrcadla při ďábelské mši v některém křesťanském kostele. Přeji hodně štěstí.” A víc už neřekl.
   To tajemné poselství musela ale stará baronka přeložit  pro policii do normální řeči, ještě že tomu rozuměla. “Na tu ďábelskou mši musíte jít sám, nikdo tam nesmí být s vámi. A musí to být o půlnoci. Budete tam nahlas číst  křesťanskou modlitbu, ale od konce až po začátek. Ten revolver si položíte před sebe, ale tak, abyste ho viděl v zrcadle, potom si ho z toho zrcadla vyzvednete. Rozumíte mi?” Ostatní se na něj soucitně dívali, neboť pochopili obtížnost úkolu, co ho čeká.
   Ihned druhého dne si vyhledal kostel, který by se mu k tomu účelu nejlépe hodil. Byl to chrám svatého Bély, který na noc uzavíral celkem sympatický  kostelník.  Dále si obstaral modlitební knížku,  starší bubínkový  revolver  značky Colt vzal  ze své sbírky zbraní a zrcadlo vzal také svoje. Odpoledne si koupil svačinu, aby neměl hlad a šel si sednout do kostela, beztak tam skoro žádný nebyl. Jakmile k  večeru osaměl, vyčkal až kostelník cosi dělal v sakristii 
A ukryl se v jedné ze zpovědnic. Kostelník se pak pohledem přesvědčil, že všichni už odešli, odešel a kostel uzamkl.
   Inspektor osaměl. To ticho a tma ho uspávaly. Polekal se, že by mohl tu rozhodnou chvíli o půlnoci zaspat, bojoval proti spánku různými metodami. Zas ho vylekalo, když na věži odbíjely hodiny, ale pak již ten zvuk očekával. Čas se
nekonečně vlekl, bylo mu chladno. Konečně se přiblížila půlnoc, připravil si před sebe zrcátko, co měl na holení a ten revolver položil tak, aby ho viděl při slabém světle malé kapesní baterky v tom zrcátku. Když hodiny začaly bít dvanáct, začal číst z knížky úvodní modlitbu, ale obráceně: od posledního písmenka až po to první. Samozřejmě, že to nedávalo žádný smysl,  ale vzpomněl si na ten rabínův hlas v ústech té slečny na spiritistické seanci a uvěřil  tomu svému, jakoby nesmyslnému počínání. I na ty nešťastníky, zabité na 
křižovatkách pomyslil a s chutí tu modlitbu přečetl  celou. Pak vzal jednoduše ten obraz revolveru ze zrcadla a vsunul ho do kapsy. Ten původní revolver, co ležel před ním, tam již nebyl. Fungovalo to!  Dobře mu ten rabín poradil. Spokojeně se protáhl, snědl ještě zbytek  svačinky, zabalil se tam do jakési záclonky a klidně usnul.
   Ráno se nemohl dočkat kostelníka a potom šikovně vyklouzl ven. Stavil se na stanici pro větší svítilnu a pak  již celá záležitost nabrala rychlý spád. V kanále brzy narazil na ty dvě ženské, zprvu jakoby se mu opět chtěly vysmívat, ale když uviděly ten revolver, polekaly se a začaly couvat. Neváhal a vystřílel do nich celý bubínek, takovou na ně cítil zlost. Svalily se na zem, chvíli sebou cukaly a najednou jakoby začaly stárnout,  za chvíli byli z nich jen kostry, obalené jakýmisi cáry a nakonec po nich zbyly jen dvě malé hromádky nějakého smetí,  které inspektor odkopl do proudu tekoucích, páchnoucích splašků. A tím to skončilo, od té doby přestaly ty záhadné bouračky na křižovatkách.

(*) Budapešt rozděluje řeka Dunaj na dvě části: Pešt a Budín.

          U p í r

   V odlehlé západní části egyptské pouště objevili malinkou pyramidu. Výzkum však  ukázal, že je to jen špička zasuté velké pyramidy. Tuny materiálu musely být odvezeny bokem, aby mohla být odkryta celá, úplně zachovalá pyramida. Úplně dole byl přístup dovnitř pyramidy, kde již připravená skupina zkušených egyptologů, vedená Francouzem profesorem Jacquesem Bonnviérem čekala na zahájení výzkumu. Byly tam nedozírné poklady vědeckých hodnot. Vždyť je žádný nevyloupil, ani se o to nepokusil. Kromě pár obvyklých mumií zde bylo spousta nápisů a obrazového materiálu, na což již čekala řada badatelů. Pečlivější průzkum složitějšími přístroji však naznačoval ještě další neobjevené prostory. Skutečně se opatrně prokopali  přes jednu stěnu, kde se jim otevřel labyrint chodeb a schodišť, které je přivedly až do bohatě vyzdobené hrobky s černým kamenným sarkofágem. 
   Odsunout horní kamennou desku se jim nepodařilo. Museli zvenku zavolat partu silných kopáčů, kteří to nakonec s námahou dokázali. Velký úžas nastal, když si do sarkofágu posvítili. Jako v rakvi tam spočívala mladá dívka, oblečená v drahocenné roucho jako nějaká princezna. A spala, jen neznatelně oddychovala. Většina přítomných s hrůzou uprchla,  ti dva nejstatečnější  vzali do zaječích, až když se protáhla a otevřela oči.
   “Upír! Upírka! Vampýr!” se ozývalo před pyramidou, žádný by se zpět dovnitř neodvážil, ba dokonce mnozí ve spěchu z celého okolí vykopávek odcházeli.. Vedoucí  Bonnviér dobře poznal, že celý výzkum je vážně ohrožen a usilovně přemýšlel, co podniknout. Když upír, tak upír, ještě že měl známého, který se touto problematikou zaobíral.
   Byl  to profesor Bosco, byl to Španěl, žil v v Toledu a měl právě před svatbou. Poslali mu telegram, a on se ihned chystal na cestu. Upíři, to byl jeho koníček,zlikvidoval jich  už celou řadu. Tento byl ale něco výjimečného: ti předešlí byli většinou staří dědkové, ale toto prý je mladá holka. Na tu se musím zvláště pořádně připravit.  Než vstoupil do pyramidy, zavěsil si kolem krku věnec česneku, ten prý upíři nesnášejí.
   Jaké bylo setkání s upírem a vůbec celý průběh osudné noci, to se dozvěděli až ráno od samotného inženýra. “Snad to ani upír není. Už ta tvář! Poznal jsem už několik upírů, ale to děvče vůbec na upíra nevypadá. Jen se usmívá,  česneku se nebojí, dokonce se s ním hraje a vůbec, je milá.  Mluví jakousi úplně cizí řečí a dorozumíváme se podle  těch obrázků na stěně. Příště si tam vezmu zápisník a budu si její slova a jejich význam značit”.
   “Cože, ty tam chceš jít znovu?”
   “Ale ovšem, teď zase si lehla, je velmi unavená”.
   “Ty si zahráváš ze životem, vždyť tě může zabít!”
   “Ale co tě nemá, přece poznám upíra,ne?”
 Příští večer vstoupil do pyramidy znovu, ale věnec česneku si již nebral, prý je zbytečný. Ráno zase z ní vystoupil, očekávala ho skupinka vědců a oddychli si, když ho viděli živého. Ale již nebyl tak svěží jako minulý den, dokonce měl na krku šátek, jakoby něco ukrýval. Vypravoval, jak tam s tou princeznou strávil příjemné chvíle, pochlubil se množstvím poznámek z té záhadné řeči a prohlásil, že jde si lehnout, že je velmi unavený.
   “Ani se ti nedivím”  pravil profesor Bonnviér, “po takové noci s upírem, a dokonce s tak mladou a hezkou  dívkou. Co jste tam spolu dělali a můžeš nám ukázat, co to ukrýváš pod šátkem na krku?”  Měl tam stopy po kousnutí.
   “To nic není,  tomu se u nás říká cucflek, to je neškodné”.
   “Jo, neškodné. A že jsi tak zesláblý, asi ti vypila mnoho krve. Poslouchej, příteli, jestli ji ještě dnes nezprovodíš ze světa, tak pošlu do Španělska seňoritě Dolores radiovou depeši, kde jí sdělím, co tu provádíš.. Pokud vím, je to tvoje snoubenka, nemám pravdu?”
   A tomu již profesor  Bosco odporovat nemohl.  Podle svých zkušeností si připravil  pevný, zašpičatělý kolík, dále dva zdatné pomocníky z řad domorodých dělníků, kteří za slíbenou odměnu byli ochotni pomáhat při této odporné práci, ozdobil je  i sebe pro jistotu česnekovými věnci a šli na to. Dokud ještě princezna spí.
   Opravdu klidně ve svém sarkofágu spala. Profesor  jí nasadil na prsa ten kolík a dal nepatrné znamení svému snědému pomocníkovi, ten se rozmáchl  a těžkým perlíkem do kolíku udeřil. Ozval se pronikavý výkřik, upírka jakoby se pokusila posadit, rozmáchla ruce (při tom trochu škrábla na obličeji profesora),
ale opět se svalila  a ani se již nehnula. Pojednou se začala měnit, stárla jim před očima tak rychle, že za chvíli z ní byla jen kostra, omotaná jakýmisi hadrami,
posléze i to všechno se proměnilo jen v hromádku prachu. Všichni na to hleděli vyjeveně, ale nakonec byli rádi, že to tak šťastně končilo.
   Profesor Bosco se samozřejmě vrátil k nic netušící  nastávající manželce do Španělska a pokračovali v přípravách svatby. Jak měl profesor již nějaké zkušenosti s upíry, tak nové zkušenosti v Egyptě získal.  To hlavní však nemohl ani tušit: umírající  upír měl možnost  předat svoji krvežíznivou povahu svému nástupci,  kterého označí škrábancem v obličeji. A to přece se přihodilo, jenže o tom ještě nikdo nevěděl.
   A vůbec ne jeho nastávající manželka, která právě seděla před zrcadlem a zkoušela si svatební závojíček. S hrůzou však zjistila, že v zrcadle vůbec nevidí svého nastávajícího, který se klidně procházel po pokoji. Cosi o upírech se již dověděla od svého budoucího manžela, takže to již věděla, že upíři v zrcadle vidět nejsou. Já si mám vzít upíra? Nikdy! Raději se ho nějak zbavím – uvažovala ve strachu o svůj život.
   Nejprve mu dala napít pohár vína, do kterého ukápla silné uspávací kapky. Když už viděla, že účinkují a profesor klidně oddychuje na otomanu, chladnokrevně ho zabila tím, že mu velkým kuchyňským nožem uřízla hlavu. Nebyla si jistá že je jako upír opravdu mrtvý, pro jistotu mu tím nožem ještě uřízla obě ruce, obě nohy, vše dala do  kufrů a postupně je vynášela z domu a pohodila v nedalekém lesíku. Naposled nesla hlavu. Protože nablízku tekla řeka,  využila této příležitosti a hlavu vrhla do proudu. Trochu uklidněná, ale s jistými  obavami šla zase domů.
   Nejhorší obavy ale přišly večer. Než šla do ložnice, dům pečlivě uzamkla, pozavírala okenice, ba i dveře do ložnice si zamkla. Přesto se bála, zvláště když slyšela, že někdo pořád kolem domu chodí. Dokonce ty kroky slyšela dole v předsíni, potom na schodišti, ba i ty dveře do ložnice někdo pomalu otevíral. S hrůzou si přetáhla deku přes hlavu a ani nedutala. Někdo však z ní začal deku stahovat, skoro o ni zápasili. Tu ho zahlédla. Hrůza! Celý zakrvácený a odkudsi z hrdla mu vycházel přiškrcený hlas: “Kams mi dala moji HLAVU!!!

   Musím zde podotknouti, že zdůrazněné poslední slovo musíte svým posluchačům přímo zakřičet, aby ten efekt leknutí byl  jaksepatří. Mně se dokonce jedna moje žačka – byla to sedmačka – počůrala.
(Poznámka editora – je to pravda, stalo se to mé spolužačce – Zdence D.)

     P ř e h r a d a

   Na jedné nejmenované řece v Čechách je jedna nejmenovaná přehrada, kde jsem ještě zamlada sloužil – vyprávěl mi můj známý, toho času noční hlídač na vrátnici jednoho nejmenovaného závodu na Moravě. Nevím, jestli to jeho vyprávění bylo skutečné, nebo vymyšlené, ale v každém případě zajímavé. 
   Na té přehradě jsou  dole tři  výtokové kanály, kudy se žene voda k agregátům, které vyrábějí elektrický proud pro celou krajinu. Jednou ale páni inženýři zjistili, že výkon té jedné turbiny slábne. Měřící přístroje ukazovaly , že stroje jsou v pořádku, ale přítok vody z jednoho kanálu je slabší než normálně. Co se děje?  Vstoupit do kanálu by byl velmi složitý technický problém, vlastně nemožný. Jediná možnost se nabízela zkontrolovat z přehrady vstupní mříž do kanálu, jestli tam něco nepřekáží,  jestli není  ucpaná. Práce jen pro potápěče.
   Byl jsem tenkrát vedoucím amatérského oddílu potápěčů na přehradě, - vzpomínal dále můj  starý známý – tak bylo samozřejmostí, že jsem se na tu práci přihlásil dobrovolně  já. Varovali mne, abych se tam dlouho nezdržoval, že sice  kanál  dokonale uzavřou, aby mne proud vody nestrhl, ale co kdyby … A jako žertem dodávali, že v přehradě je už řada utopenců, které už nikdo nikdy víckrát nespatřil, že si na ně mám dát pozor.
   Vybavený potápěčskými nezbytnostmi, jako je bomba s kyslíkem pro dýchání, baterkou na hlavě a dalšími důležitými věcmi jsme motorovou lodicí přijeli k přehradní hrázi k místu, pod nímž v hloubce 32 metrů  měla být ta osudná mříž. Připevnil jsem se k pojistnému lanku,  které mi mělo usnadnit zpáteční výstup ke hladině a skočil jsem odhodlaně do vody.
   Pomalu jsem klesal díky mým olověným podrážkám, které mne táhly dolů. Tma rychle houstla, zapnul jsem svítilnu, ale moc líp jsem neviděl, jenom v nevelkém pruhu světla se občas zaleskla nějaká rybka, ale jen v nedaleké vzdálenosti, dále byla již jen zelená mlha.  Najednou jsem do něčeho mírně narazil, co to bylo nevím, bylo to mimo ten pruh světla. Ale hmatem jsem poznal, že je to slizké a kulaté jako hlava. Víc jsem po tom nepátral, jen jsem si vzpomněl na žertovná slova mých přátel tam nahoře, abych pozdravoval každého, koho potkám.
   V tom jsem si všiml, že blízko  mne je něco velkého a temného. Byla to stěna přehrady, ale já jsem se toho zprvu polekal. Už teď mi nervy pochodují, jak to bude asi dál – říkal jasem si a snažil jsem se uklidnit. Za chvíli jsem byl až dole u těch mohutných mříží. Cosi na nich viselo, ale nebylo poznat, co to je. Že by zbytky utopeného?
   Ale tu jsem se polekal doopravdy. Ozval se jakýsi hvízdavý zvuk, voda kolem mne se dala do pohybu a mne velký tlak přirazil ke mříži.Asi tam nahoře někdo otevřel  uzávěr přívodního potrubí. Buď schválně, či nevědomky, nebo to způsobila technická závada, ale bylo to pro mne smrtelně nebezpečné: ohromný tlak přehradní vody mne přitiskl  k té mříži takovou silou, že jsem se nemohl pohnout. Jestli něco honem nepodniknou, tak se tu za dvacet minut udusím, na delší dobu tu zásobu kyslíku nemám. Ale přece se mi podařilo velkým úsilím aspoň hlavou poněkud pootočit a pozorovat, co kolem mne pluje.
   Nejprve jsem uviděl, že se ke mně blíží čísi boty, asi vojenské bagáně, podražené železnými cvočky. Pak už jsem uviděl k tomu i nohy a pak se čím dál rychleji přibližovalo i tělo v uniformě a přisálo se blízko mne také k té mříži. Asi to byl ten voják, kterého jsme marně hledali v přehradě před několika dny.
   Za chvíli připlula další návštěva. Byla to mladá žena v červených dvojdílných plavkách a jasně jsem viděl  bezbarvou koupací čepici, pod ní docela slušné tmavé vlasy. Asi už byla delší dobu ve vodě, byla již trochu nafouknutá a oči měla vyboulené,ale její pohled by hrozný. Nebylo jí vidět zorničky,  jakoby se dívala jen tím bílým. Až jsem se odporem zachvěl, zvláště, když se přitiskla k té mříži těsně u mne, až se o mne těmi plavkami otírala.
   Ale to nejhorší se pomalu přiblížilo až naposled. Bylo to malé, napřed jsem to nemohl poznat. Až to bylo velmi blízko, zjistil jsem s hrůzou, že je to malý chlapec v trenýrkách, celý požraný menšími či většími červy nebo pijavicemi, já už nevím co to bylo, ale bylo to příšerné. Nejvíc těch potvor měl na obličeji, z úst mu vylézal nějaký had, nebo to byl úhoř, nevím. Ještě že přistál na mříži kus ode mne, brr!
   Jak to, že jsem teď tady a tenkrát jsem se neudusil,  za to vděčím tomu lanku, na kterém jsem byl zavěšený.  Proudem vody se samozřejmě také dostalo na tu mříž a  bylo vtahováno dovnitř kanálu. Všimli si toho nahoře ve člunu a pochopili, že se děje něco neobvyklého. Zavolali kolegům na břehu, ti  se pak spojili s hlavním dispečerem na velínu elektrárny a potom už uzavřít přítokový kanál nebyl problém. Tlak vody a hvízdavý zvuk přestal, uvěznění zajatci se konečně pohnuli a já jsem začal plavat k povrchu přehrady. Jenže rozvířená voda způsobila, že se za mnou hnuli i ti dva utopenci. Ten malý ožraný chlapeček tam již nebyl, nevím, co se s ním stalo. Voják tak rychle nestoupal, asi ta uniforma a hlavně ty těžké boty ho zdržovaly. Zato ta žena chvíli stoupala se mnou, zdálo se, jakoby po mně vzpínala ruce. No,  příjemné to nebylo,  zrychlil jsem pohyb k hladině, zvláště, když jsem ucítil, že mi to lanko pomáhá Vyplul jsem na  povrch, do lodice vystoupit jsem už neměl sílu, museli mi hodně pomáhat. Tam jsem se svalil, unavený jak tělesně, tak i psychicky.
   Později vytáhli na břeh i toho vojáka i tu mladou ženu, kde je pak identifikovali. No a to je všechno.

    A b a t y š e

   Mezi nejstarší stavby klidného městečka Napajedla patří určitě budova kláštera. Žilo tam asi 8 – 10 jeptišek, žádný ani pořádně nevěděl, kolik jich tam vlastně je. My jsme jim říkali  sestřičky, ačkoliv jsem se vší určitostí věděl, že mám doma jenom jednu sestru. A jejich představenou titulovali lidé abatyše. S ní jsem se důvěrně seznámil, když mne přistihla v klášterní zahradě, jak jsem si pochutnával na jahodách.. Totiž přelézt zezadu tu starou zídku klášterní zahrady, která se jeptiškám zdála být v těch dlouhých sukních nepřekonatelná, to pro nás kluky nebyl žádný problém. Jenže jsem při tom sladkém hodování nějak zapomněl na ostražitost a už mne držela za ucho. Těch facek, co jsem dostal, ani jsem je nepočítal. Od té doby jsem s ní měl strach a při těch jahodových hodech jsem byl opatrnější.
   Klášter byl organizován jako pokračovací rodinná škola pro dívky, které skončily měšťanku, my kluci jsme tomu říkali vyšší rozkračovací.Děvčat tam nechodilo mnoho, ty co měly dojíždění domů daleko, pro ty tam měly internátní ubytování a říkaly jim chovanky. Ubikace měly ve staré části kláštera jako i jeptišky, v novější části kláštera byly třídy. Chovanky byly drženy v přísnosti v klášteře, ven chodily jen ve dvojstupech s některou sestřičkou. Ale přece jenom jednou za týden, tuším to byly středy,  měly hodinu volna a mohly jíti, kam chtěly. V tu dobu jsme mohli se s nimi pobavit, zkrátka “chodit”. Já jsem se tam dosti důvěrně seznámil s jednou holkou z Buchlovic, ale časem vyšlo najevo, že je to moje vzdálená příbuzná. Bylo hned po “lásce”, ale přátelství mezi námi ještě utužilo.
   Jednou mi Lidka tajuplně sdělila, že u nich v klášteře straší., že je tam v noci ze sklepa slyšet naříkání a pláč, že se všichni, i  sestřičky, bojí i nos zpod deky vystrčit. Já jsem se jí jenom smál, že je to blbost, ale ona se dušovala,že to pravda je. Ať si to prý přijdu poslechnout sám, že mi nechá v té spodní třídě, co má okna do dvora, jedno to okno jen přivřené, abych mohl poslouchat. Dělal jsem hrdinu a že jo, že v noci přijdu.
   Toho večera jsem šel spát s baterkou. Když všechno utichlo, vykradl jsem se z postele na dvůr, pak na ulici a za chvíli jsem stál, u zdi klášterní zahrady.  I ve dne jsem s ní měl  jakousi posvátnou hrůzu, natož v noci.  Ale přelézt ji, to problém žádný nebyl.  Klášter tonul ve tmě, nikde ani jedno okno nesvítilo. Rychle jsem přešel na klášterní dvůr a lehce jsem našel okno, připravené pro mne. Uvnitř byla tma, ale na chodbě, kam nezasahoval  slabý měsíční svit, tam byla tma úplná. Tam jsem byl nucen rozsvítit baterku, ale dostal jsem strach, že mne někdo uslyší. Raději jsem si vyzul boty a dál jsem šel bosky. Myslím si však,  že kdybych  šel v dřevácích a cestou si pískal, že by stejně se nikdo neodvážil  zjišťovat, co se na té chodbě děje.  Přišel jsem na schodiště, šel jsem po horní chodbě až na konec a pořád jsem žádné naříkání nebo co to mělo být neslyšel. Na konci chodby byly masivní železné dvéře z nové části kláštera do staré části, kde byly ubikace chovanek i jeptišek. Otevíraly se s pronikavým vrznutím, ale následovalo opět naprosté ticho.
    A tu jsem to konečně zaslechl - nějaké slabé skučení doléhalo odněkud zespodu, jakoby ze sklepa. Sebral jsem poslední zbytky odvahy, co ve mně ještě zbyly, rychle jsem bezhlučně přeběhl kolem řady dveří, po schodech do přízemí, ale tam mne zarazil proužek světla u prahu do vrátnice. Sestřička, co měla noční službu, asi nespala, ale jistě se klepala strachy, neboť to tiché naříkání odněkud zdola bylo již slyšet zcela zřetelně. To už nad mojí odvahou převyšovala zvědavost:  kdo to tam je? 
   Za dveřmi do sklepa bylo pár schodů,  po kterých jsem opatrně sešel níž, ale ten hlas bylo jasně slyšet  z kouta, kde byla jakási malá dvířka. Po otevření bylo vidět úzké schodiště , vedoucí ještě níž. Naříkání na okamžik ustalo, ale pak propuklo znovu, řekl bych, skoro ještě s větší intenzitou. To už mne dolů popoháněla nejen moje zvědavost, ale i snaha někomu pomoci. 
   Dole na konci schůdků jsem zahlédl vypínač, takže jsem nemusel svítit baterkou, protože ji nahradila  sice slabá,  ale svítící žárovka. Stál jsem na začátku krátké chodby, kde již nebyly další dveře nebo schody, ale na jedné stěně byly malé úzké otvory, kterými se dalo dýchat, ne však prolézt. Z jednoho toho otvoru vycházelo ono plačtivé kvílení a když jsem přistoupil blíž, tak jsem ji konečně spatřil.
   Byla to mladá, docela pohledná žena. Kdyby se usmívala, jistě by se mi i líbila, ale dívala se na mne tak nešťastně, bolestivě, jako by ode mne něco očekávala. Jak jí ale pomoci? Rozhlížel jsem se kolem sebe, ale neviděl kromě různého harampádí jenom starý kalfas, zarýpaný od malty, v něm pár úlomků cihel, dále zednické kladívko, fanku a zednickou lžíci.
   Tu jsem strnul strachy.  Nahoře se ozvalo bouchnutí dveří a po schodech někdo šel dolů. V rychlosti jsem se skrčil za ten kalfas, ale moc dobrý úkryt to nebyl. Byla to stará, tlustá abatyše, můj dávný nepřítel. Rozkřikla se.  “Co je to tu za kravál!” Popadla tam jakýsi železný sochor a začala řádit: vždy ho zastrčila do některého z těch malých otvorů ve zdi a zaštěrchala tam vždy něčím, co hrkalo jako hromádka kamínků. “ A bude tu klid!” zařvala ještě jednou, otočila se a vtom mne spatřila. “To si ty? Co ty tady děláš?” Asi si na mne vzpomněla ještě ze zahrady. Chytila mne za límec, napřáhla se tím sochorem a … tu se to stalo.                   
   Z jednoho z těch úzkých otvorů se vysunula ruka, ale nebyla to obyčejná ruka, ale z kostí , větších i docela malých kůstek u prstů, a popadla ten napřažený železný sochor. Abatyše se ohlédla, za co asi tím sochorem zachytila,  toho jsem okamžitě využil,  vyškubl jsem se jí a honem po schodech nahoru. Zavřel jsem za sebou dveře a stačil jsem ještě otočit klíčem v zámku. Pak už jenom rychle po dalších schodech a kolem ubikací, ani jsem se nesnažil  kolem nich potichu proklouznout, protože ze sklepa zazníval  silný řev vzteklé abatyše a bouchání na dveře. Obul jsem se až jsem vylezl ze třídy tím oknem a honem přes zahradu, přes zeď, kolem školy a kolem radnice až domů a šup pod deku. Tam jsem ležel potichu až do rána, kdy jsem se konečně trochu uklidnil. Samozřejmě jsem nikomu ani muk.
   Až za pár dní mi Lidka povídá: “Škoda, žes tehdy nepřišel, to byla hrůza, ale potom to byla sranda. Víš kdo to tam ve sklepě sténal? To naši abatyši kdosi zamkl, ta řvala.”  Až mnohem později bylo po Napajedlech slyšet,  že vždy když se některá mladá jeptiška  “zapomněla” s nějakým chlapem a aby neměl klášter ostudu, tak ji ve sklepě zaživa zazdili . Ale nezabili ji, přece přikázání přikazuje: Nezabiješ! A stejně se jich žádný nedopočítal.

Poslední tři povídky se skutečně přihodily, ty ostatní jsou jen vymyšlené.

    K a t a k o m b y

     Nedávno jsem jel se svojí třídou na zájezd do Brna.. Na nádraží stál pro nás specielní vagón jen pro nás, jelo se nám proto bezvadně, žáci nemuseli brát ohled na ostatní cestující. Cestou jsem je naučil hrát karetní hru “Na blbečka” a tak nám cesta rychle uběhla. V Brně jsme si prohlédli kde co,  byli jsme v několika muzeích, žáci poutráceli svá kapesné  v obchodních domech, byli jsme  se podívat na ty usušené kapucíny, pak jsme po Bystrcké přehradě jeli k místu našeho přenocování. Bylo v malém areálu uprostřed lesa, kde již byly pro nás připraveny stany s podsadami. Překvapila nás připravena vydatná večeře a velká hromada dřeva pro večerní táborák.
   Večer pak jsme si při ohni zazpívali a potom všichni, hlavně děvčata žadonili, abych jim vyprávěl nějaký ten horor.  Dal jsem si říci a honem jsem si něco vymyslel, tady je jeho kousek:
   “Uštěbetaná děcka ztichla u vchodu do katakomb, když jim učitel přeložil z latiny ten velký vstupní nápis .
   CO  JSTE  VY,  TO  JSME  BYLI  I  MY.
   CO  JSME  MY,  TO  BUDETE  I  VY.
  Se smíšenými pocity vcházeli po schodech do katakomb a slabé žárovky jen zvyšovaly ten pocit tajůplnosti, který zespodu zavanul. Hned v první nízké místnosti žáci zaraženě hleděli na skleněnou rakev, kde ležela kostra, oblečená do starodávného šatu, držící si svoji hlavu na prsou. Učitel jim vysvětlil, že to byl obávaný baron Trenk, který se svým jízdním oddílem válčil na vlastní pěst, jeho uherští panduři jen loupili a vraždili kde koho, až nakonec byl na příkaz královny Marie Terezie v 18. století v Brně veřejně stať.
  V dalších malých prostorách leželi mrtví mniši, každý jen s cihlou pod hlavou, vysušení , v kapucích, z nichž jim  vykukovaly jen zkostnatělé hnáty a lebky se zbytky vlasů a zubů. Žádný vábný pohled to rozhodně nebyl. V jejich blízkosti ležely na zemi různé mince, které tam házeli pověrčiví turisté jako suvenýry. Ty však lákaly jednoho chlapce, byl to Lojza, který předstíral, že si vše důkladně prohlíží a snažil se být poslední. Když již opravdu všichni byli na odchodu z katakomb, přeskočil provaz, který odděloval návštěvníky od těch nebožtíků a rychle sebral několik těch největších mincí. Šup s nimi do kapsy, přeskočil provaz  zpátky a honem k východu. Tam však zkoprněl: dvéře byly zavřené a nešly otevřít. Zabouchal na ně a začal  volat : Otevřete, jsem tu ještě já! Otevřete, prosím! Ale místo odpovědi jenom zhasla všechna světla a Lojza byl naráz v hluboké tmě. Uvědomil si, že je již pozdní odpoledne,  uzavírací hodina padla a že jejich výprava byla poslední. Začal řvát a kopat do těch dveří, ale jako odpověď se mu zdálo jen jakoby slabý smích z hloubky katakomb. Byl to vážně smích, nebo zakašlání, nebo ho to jen šálí jeho vylekané smysly? Ale ten smích se ozval znovu a ještě jakoby tlumený šepot se přibližoval z hlubin temnot. I jakási slabá namodralá záře se k Lojzovi blížila. S hrůzou pozoroval v této záři jakési postavy, cosi si šeptaly a jedna z nich dokonce tím svým hnátem na Lojzu ukázala a zaskuhrala: To je on, co má ty naše peníze!”
   Vtom okamžiku přerušil moje vyprávění výkřik: “Ale já už je nechci!”  To malý Cirda (my jsme mu tak všichni říkali), můj žák, vyskočil z kruhu posluchačů, přiběhl k ohni a začal do něj odhazovat drobné mince ze svých kapes.  Všichni jsme se pořádně zasmáli, jak na našeho milého Cirdu zapůsobilo mé sugestivní vypravování.

´       . 
   K a p l á c i

   Co to vlastně byli ti kapláci? To byla taková zvláštnost nás Napajedlanů, tu nikde jinde nemají a asi nebudou mít. A nejsou to Kaplovjani nebo Kaplovjáci, ti jsou tady ode dávna a bydlí ve čtvrti zvané Na Kapli. Dále jsou v Napajedlích ještě Žabiňáci, Láňáci, Pocetkáři, Podzámečtí, Výhonkáři, Podkalvárijáci, Měšťáci, Záhumeňáci, Chmelničáci, Zámoravjáci, Fatráci a možná jsem na některé zapomněl, odpusťte mi to. T všichni mají svá jména podle toho, že tam bydlí. Ale kapláci, to ne, to je funkce. Asi má něco společného se stárky ještě z dřívějška, kdy stárci na Slovácku řídili tradiční zvyky při hodech, nebo na 
Valašsku určovali po žních na podzim plochy ke společné pastvě dobytka. Důležité funkce, pravda, ti stárci byli voleni a byl v tom jakýsi zárodek demokracie, i když byli zvoleni obvykle synové těch nejbohatších sedláků v obci. Kapláci byli voleni ve hřbitovní kapli a nedělali nic, aspoň já o tom nevím. Byla to spíše čestná funkce, snad dříve měla soudcovský charakter, poněvadž často rozhodovali v některých sporech. A že je volili v té hřbitovní kapli, tak jim i říkali kapláci. Děvčata je nevolila, ta neměla do kaple přístup. A nepleťte si je s pojmem kaplan, ten bydlel na faře a ve škole učil náboženství, lidé mu říkali panáček nebo velebníček. 
   Tak už víte, kdo to byli ti kapláci. Mezi volitele, kteří měli právo je volit, jsem byl jednou vybrán i já, ale to byla volba kapláka poslední, od té příhody se kapláci již nevolí. Z naší čtvrti Na Kapli byl  kterýsi rok zvolený Mirek H., kterého jsem na konci válečných událostí viděl pochodovat přes Napajedla v čele ozbrojeného oddílu s československým praporem a byl jsem na něho hrdý. 
   Teď jak je to s tou kaplí. Dnes slouží veřejnosti k pohřebním obřadům, ale dříve byla soukromá a uzamčená. Přesto však zub času vyhlodal do zdi, kam byla kovová vrata zapuštěna, takové jizvy, že se dala poněkud odsunout a vzniklou mezerou se protáhnout dovnitř kaple. Uvnitř byly lavice jako v kostele, samozřejmě malý oltář, mezi lavicemi byla dosti široká chodba, dnes pokrytá kobercem, tenkrát však byla místo podlahy hustá mříž, asi jako železný škrabák na boty. Mříž byla dosti těžká, ale dva silnější kluci ji dokázali nadzvednout. Dolů se dalo sejít po dosti chatrném žebříku. Já jsem tam byl jen jednou, ale pamatuji si to.
   Dole byla krypta, v níž byli pohřbeni napajedelští baroni a knížata, každá rakev byla zazděna v samostatné komůrce, zbylé prázdné komůrky zely prázdnotou. Na těch zazděných byly připevněny kovové destičky se jmény nebožtíků, bohužel nápisy byly psány starým německým švabachem, ten já jsem však číst tenkrát neuměl. Rozuměl jsem jenom číslicím na těch letopočtech a dodnes si pamatuji, že žádný letopočet tam nezačínal číslem 19, ale jen 17 a 18.
   Posledního napajedelského šlechtice si také pamatuji. Byla to již starší paní, někteří ji říkali baronka Baltazi a někteří hraběnka, sám nevím, čím vlastně byla. Ale vím jasně že bydlela v chudobinci u cesty do Pohořelic (u křižovatky s Husovou ulicí) a chodívala s kýblem a smetákem na hřbitov umývat hroby. Samozřejmě ne všechny, ale ty mramorové a leštěné, dostávala za to nějakou tu korunu. Jak je to možné, že tak bohatá paní, která měla zámek, velkostatek Prusinky, hřebčín, lihovar (dnes je tam Fatra), lesy a já nevím, co ještě, skončila až v chudobinci s kýblem a smetákem.
   Velkou zásluhu na jejím krachu měl moc chytrý pán Baťa ze Zlína. Sehnal si šikovné inženýry a ti z baronky vdovy mačkali peníze. Prý našli v zámecké zahradě naftu a na další vrty potřebovali další peníze. Žádná nafta tam samozřejmě nebyla, ale stopy jejich podvodu jsou tam vidět podnes. V nejnižší části zámecké zahrady, u samé křižovatky k moravnímu mostu je za plotem vidět jakoby taneční kolo z betonu, to je ta jejich “nafta”. Milá hraběnka prodávala kde co, zadlužovala se a kapitalista Baťa ji ochotně půjčoval. Nakonec mu  zámek spadl levně do klína a hraběnce zbyl chudobinec a ten kýbl.
   Když baronka zemřela, obec ji dala zhotovit obyčejnou rakev z neohoblovaných desek, nenatřenou, pak ji spustili do té krypty, a už ji tam nezazdívali, však už dalších šlechticů nebylo. Aspoň ušetřili za hrobníka, nemusel kopat hrob. Co s takovou bábou z chudobince, ne?
   Ale tím pro volbu nového kapláka vyvstaly netušené problémy. Když jsme totiž my volitelé zvolili tři pravděpodobné nové velitele města – nové kapláky,  odešli jsme podle starého zvyku z kaple a čekali jsme na výsledek další volby za hřbitovní zdí, dnes je tam smetiště, kde jsme seděli, leželi, hráli karty nebo kouřili. Jak situace se vyvíjela uvnitř kaple, to jsme se za chvíli dozvěděli. Těmi poškozenými  železnými vraty se protlačil jeden z těch vyvolených, za ním druhý a úprkem se hnali k nám za hřbitovní zeď. Tam se svalili, udýchaní,  jen  se třásli tou hrůzou, co zažili. Teprve po chvíli byli schopni nám vysvětlit, co se v kapli stalo. Po tom chatrném žebříku vlezli do krypty, tam je však čekalo překvapení. Překážela jim tam ta truhla s baronkou. Co teď?  Rozhodl ten třetí z nich, který tam ještě zůstal. Zahrajeme si karty podle starého zvyku, a sice na té truhle. Necítili se zrovna nejlíp, ale hráli – přebíjanku. Kdo to vyhraje, bude hlavním kaplákem. Dva seděli na truhle proti sobě, třetí musel stát v malém prostoru mezi stěnou a rakví a svíčku si dali mezi sebe. Uprostřed hry se však ozval z rakve nějaký nedefinovatelný zvuk, něco mezi skučením a chrčením. Vyskočili, na nic nečekali a honem po žebříku nahoru, pak z kaple ven. A kde je ten třetí? 
   Ten právě vycházel z kaple, celý usmátý, pomalým krokem přišel k nám a na naše dotazy nám řekl: “To je toho, hraběnka si prdla!” Samozřejmě jako nejstatečnější byl uznán za kapláka on. 

   P r a s e

   Tento příběh je veselý a pravdivý, zařadil jsem jej mezi horory proto, že to byl skutečný horor pro to prase, pro nás však to byla zábava. Vyprávěl mi ho můj přítel kolega W., který tenkrát bydlel ve Smolině, malé vesničce u Valašských Klobouk. Napsal jsem ho věrně tím jazykem, jakým se tehdy na Valašsku mluvilo.             
   Bylo to akoráď v nedělu ráno po náročném večeru, kdy se mnů kdosi třepál:
“Starý, vstávaj, šak je dávno ráno, přišel toď sůsed, chce s tebů mluvit ”. Vyštrachal sem sa z lůžka, a akoráď, v kuchyni stál můj dobrý známý. “Tož vitaj ogare,  co ťa k nám nese?”  “Ále, zle je, tá naša sviňa nechce žrat, poď sa na ňu podívat.”.  “A to zrovna já? Proč nejdeš rači za řezníkem, dokáď není pozdě?” Ono opravdu, dyž na Valašsku přestalo prase žrat,  z teho mohla byt nekdy aj tragédyja. “No, ty si přecaj enom študovaný člověk v dědině, poď sa naň rači podívat. Ani na nemocného nevypadá, byla by škoda pichnůt také malůša, né?” 
   A tož sme šli. Na dvorku nás už čekala tetina (to sa na Valachoch každému říká  strýcu, tetino, súsede nebo súsedo) a zalamovala ruky: “Takové pěkné prasa a co z něho bude? Trochu masa! ”  V prasečím chlévcu sme viděli víc. Prasa tam stálo v kůtě, chlupy naježené a slabučko pokvikávalo, tajak by sa nečeho bálo. A korýtko mělo plné té dobroty z pařených erteplí, v tom sem tam kus kvaky , zasypané turkyňovým šrotem a zalété horků vodů, no, samé prasečí špeciality, enom žrat!
   “Poslůchajte, tetino, že ono je mlsné, možná mu to nechutí. Přidajte mu tam neco sladkého, třeba nejaký kompót, nebo neco.” To enom abych neco můdrého řekl,  ať nevypadám, tajak nejak nejaká trůba. A tetina hneď že má tam pár skleňáků meruňkového a za chvílu  jeden skleňák meruňkového kompótu vyléla
do korýtka. Ale s prasetem to ani nehlo, dál tam stálo a třepalo sa.
   “Co kompót, to je slabota”, prohlásil súsed a že skočí pro pivo. Hneď byl aj zpátky s flašů Gambrínusu, ale aj s pleskačků slivoxvice, co má navrchu takový šrubovací pohárek z uměliny. “Dyž može prasa chlastat pivo, co bysme si my chlapé nedali něco pořádného, né?” A už sme si aj štrngali na naše zdraví a na zdraví teho mašíka v chlévcu, hneď byla pleskaňa z poloviny prázdná.
   Z korýtka to vonělo pivem, ale prasa zaséj nic. “Že by to mňél studené?” dal sem sa zaséj slyšet. Strčil sem do korytečka ruku, že to oprubuju, ale vtú ranu sem zařvál a vyskočíl, jak by mně vidličků do zadku pichl. “Dyť je v tom eletrika!” Nad dveřama tu prasacku svítila žárovka a kdesi asi probíjal kábel. 
Kde ta potvora je, na to sme za chvílu došli, súsed skočil pro izolačku a prase by mohlo klidně žrat. Ale jak mu to vysvětlit? Po dobrém to nešlo, všelijaké pěkné slovíčka a povzbudivé mlaskání nepomáhalo. Tak sme to zkusili po zlém. Jeden ho táhl za uši, druhý tlačil do zadku, prase hulákalo, vyškublo sa nám a zpátky. do svojého kútka , kde sa zas roztřáslo a žalostně kvičalo.
   “Mosíme ho nalákat”, povídám a už sem si nabrál plnů hrst té prasečí dobroty z koryta a začal sem ju  mazat  praseti na čumák. Olízlo sa a udělalo krok. “Aha, už víme, jak naňho.” A už to začlo.  Nabírali sme tů sladků plpu do dlaní a nosili sme ju praseti do jeho kútka. Prasa nám žralo z ruk a pomaly sa blížilo ku korytu. Nakonec sa pustilo do žrádla přímo z hrantu. A bylo vyhrané! Prasa
žralo, až sa mu uši hýbaly, za chvílu vypucovalo koryto do poslední mrtě. My sme zatím vycucli tu pleskačku až na dno a bylo nám fajň. Spokojenost na obůch stranách: nažrané prasa sa zvalilo hneď u korýtka – asi to bylo aj tým pivem - a my vedle něho, aj sme si zazpívali.
   Súseda, zvědavá, kdo to v tom chlévcu zpívá, sa šla podívat. Poté to komentýrovala po celéj dědině asi tak: “Přinďa  k chlévcu, vidím že sme měli enom jedno prase, a včíl tam ležaly vedle sebe tři!”