Portáši

                  + celní a solní stráž

                    Drahomír Brzobohatý

  /valašská taneční/
 Ani mňa, cérečko, neznáš,
 a já su z Brumova bednář,
 já dělám kadečky, bečky,
 miluju švarné cérečky.

 Zle s tebú, synečku, zle je,
 cosi sa za tebú děje,
 podiv sa do teho šáší,
 čekajú tam dvá portáši.

     Jací portáši? Kdo to byli ti portáši?

1638  Když  si  císařské  vojsko  nevědělo  rady s povstaleckými Valachy (několikrát  běhen 30leté  války), využívajících  znalostí terénu a obyvatel, bylo rozhodnuto použít proti Valachům zase Valachy. Z řad "věrných" katolických Valachů bylo  vybráno 100 spolehlivých mužů - základ budoucích portášů.
     Slovo portáš  je z maďarštiny - strážce u brány, portovný, portýr (latinsky porta - brána, přístav). Jedním z úkolů portášů  bylo totiž hlídat  zemské hranice, hlavně  průsmyky,
    pasy - "brány"  do Moravy. Tak se stali  portáši jakýmisi národními četníky, často využívanými jako  kontrarevoluční složka k likvidaci lidových  povstání nebo zbojníků  jánošíkovského  typu. Na jejich obhajobu  však  nutno  uvést,  že  často  účinně zasáhli při obraně hranic  proti uherským  vpádům, nebo  se zasloužili  o klidný život zdejších občanů svými ráznými zásahy  proti zlodějům  či lupičům  dobytka. Někdy  dokonce vydatně pomohli  při zlikvidování obávaného
    medvěda či smečky vlků.
       Rozhodování o portáších náleželo zprvu samotnému císaři, počet  portášů se  snižoval či zvyšoval  podle hrozícího nebezpečí, občas byl sbor portášů i dočasně rozpuštěn.
1642 při verbování  portášů jim  valaští povstalci  slibovali, že zničí majetky všech Valachů, kteří zradí a dají se do císařských služeb proti nim. Portášů  se proto  podařilo naverbovat jen málo a těm ještě moc nevěřili, báli se, že  jim  utečou  ke Švédům nebo k valašským  povstalcům, zbojníkům  a  podobně. Nebylo ani zbraní a peněz na slibované žoldy, stávaly  se případy, že někteří portáši zbíhali ze služby z obavy   z povstaleckých Valachů a pro špatné proplácení žoldu. Někteří dokonce slušně požádali o propuštění ze služby a bylo jim vyhověno.
1644  portášské sbory byly opět obnoveny, někdy i z řad chycených       zbojníků, když dostali milost. Portáši nosili svůj valašský kroj, na rozdíl od obyčejného Valacha však nosili vysoké kožené boty (ne krpce). Na všedno měli bílé huněné nohavice a  černé bruncleky, na svátek měli  nohavice  černé  a  zelenou  župicu.  Na hlavě vysoký klobouk se širokou střechou (nebo  nic). Na zádech  nosili půlhák, později lepší karabinu, za širokým řemenem měli jednu nebo dvě pistole,  dále měli  koženou tašku  (v ní byla "oprátka" - dlouhý řemen na poutání i na házení jako laso, na konci však nebyla smyčka, ale železná kulička), dále v tašce byl "túlec" na prach a kulky, za opaskem měli ještě tesák a "baňku" na  různé pití. V ruce drželi obávanou valašskou  zbraň - valašku, ostrou sekerku s dlouhou rukojetí (při chůzi  a zvláště při běhu do kopce se s ní opírali o zem), se kterou uměli v případě potřeby i dobře házet.
     Portáši mohli zatknout i vojáka, když se řádně nechoval (třeba když loupil na vlastní pěst); vojáci a portáši se vůbec neměli rádi.
1657 portášů bylo asi 100, ten rok jim bylo vyplaceno 636 zl.
1680 ze strachu před vpádem tureckých vojsk obsadila armáda za pomoci 400 portášů zemskou hranici.
1704 proti kurucům na Valašsku bojoval oddíl 100 portášů.
1707 na Světlově byly posádky hajduků (pěší vojsko) a portášů proti kurucům (uherští povstalci).
1710 na Valašsku působí rota loupežníka Lájoše, odháněli dobytek do Uher (na Slovensko). Vojsko proti nim  nezmohlo nic, teprve  portáši je zahnali natrvalo.
V 18. století byla na Slovensku obdoba portášů "Zelenáči" -       zajišťovali hranice z druhé strany.
1747 od této doby již portášský sbor rozpuštěn nebyl a sloužil  po
    konzolidaci až do roku 1830. Náklad i rozhodování nepříslušelo již císaři, ale moravskému zemskému sněmu. Jejich stav se pohyboval okolo 60 mužů. Velitelem byl poručík - lajtnant, dále nejstarší desátník - fedvébl (feldbába), který vykonával inspekční službu. Na každé stanici byl desátník. Portáši procházeli své úseky, pátrali po podezřelých osobách a zlodějích, chytali je buď sami, nebo pomocí vojenských posádek.  Na stanici  mělo vždy 5 mužů službu, zbývajících 5 bylo celý měsíc doma, kde vykonávali dohled v obci (např. na trhu), nebo chodili  na robotu (ale  menší). Po uplynutí měsíce se vždy   vystřídali.
    Portášské stanice (posty) byly rozmístěny   podél   moravsko-uherských hranic od Hodonína po Jablunkov, např. ve Velké (u Strážnice), v Březové (u Uh. Brodu), v Bystřici pod Lopeníkem,  v Hošťálkové, v Lidečku, ve Všemině, v Novém Hrozenkově, v Halenkově, v Ratiboři a jinde. Ve výzbroji měli tenkrát krátké pušky - těšínky, sajdak (mošna na provazy), měli též      šavli. Jako služné dostávali: Lajtnant - hejtman  30 zl měsíčně, feldvébl - hejtmánek 6 zl, desátník 5 zl, portáš 4 zl. Odznaky neměli, dobře se znali mezi  sebou.
     Někdy v té době byl i jeden portáš ze Slavičína, jmenoval se       Výduch. Lidové vyprávění (téměř pověst) o něm říká, že v hospodě na Jankulce (nad Rudimovem) se mu samotnému podařilo  zajmout celou tlupu zlodějů.
     V pozdější době byli portáši využíváni i proti pašerákům (švercům), pašovali z Uher tabák a sůl.
1730 byla ustavena zvláštní skupina portášů pro boj s pašeráky se solí, tak zvaní solní portáši (odtud  i příjmení na  Brumovsku: Solný, Solanský). Rakouská sůl ze Salcburku byla totiž dražší, pašovala se k nám levnější sůl z Wieliczky (z Polska přes Slovensko).
1750 namísto solných portášů působil na hranici sbor finančních       strážníků - "obrajti, granci, grenci, grencáci",  kteří chodili po hranicích, chytali pašeráky "šverce" s tabáem a solí, ale i  různé podloudníky, kteří se vyhýbali celním poplatkům (již od 1569 se na celních stanicích musel platit tak zv. "třicátek" za  zboží, to je 1/30 hodnoty zboží, převáženého přes hranici). Pokuty za švercování byly až 50 zl, jakékoliv pašované zboží bývalo zabaveno.
 1780 portáši museli umět číst a psát. Portášská služba byla doživotní, sloužili i 7O - 80 letí, starého portáše však zastupoval jeho syn, zeť nebo  přítel; když pak starý zemřel, měl ten pak přednost při obsazování uvolněného místa (nebylo to  však dědičné). Vdova též dostávala měsíčně žold. Později však   již nesměl nikdo za přestárlého portáše sloužit, když přestárl, tak byl propuštěn. Nový portáš na jeho místě musel mu dávat 1 zl měsíčně ze svého žoldu až do jeho smrti.
1804 šanovský pudmistr v hlášení světlovské vrchnosti uvádí, že v obci je odedávna pohraniční celní stráž v počtu 10 mužů,  mají svou budovu.
1812 na Světlově byla posádka portášů na potření loupežnické bandy.
1826 pohraniční stráž "obrajti, grenci" byli již na koních, měli       uniformy, pistole, pušky a šavle, zabavovali švercům pašovaný
    tabák.
1830 sbor portášů byl rozpuštěn (ne však pohraniční finanční stráž). Při propuštění dostal každý jednorázovou odměnu   (podle počtu odsloužených let).
1850 zrušena celní hranice mezi Rakouskem a Uhry, byl zrušen sbor
     obrajtů.
1855 vdova po portášovi pobírala důchod 4 kr denně.
                --------------------------

Prameny, literatura:

Zemský archiv, Brno (personalie, raporty)
Rožnov p. Radhoštěm, valašský skanzen (náhrobky)
Valouch A. - Portáši, strážci zemských hranic (komentáře, kresby)

  Autor nemá námitek proti jakémukoliv citování, opisování
 či rozmnožování.
                         Drahomír Brzobohatý